Leiner Laura

Ég veled

„How do I live without the ones I loved?

Time still turns the pages of the book it’s burned.”

Avenged Sevenfold – So Far Away

– Add a kezed! Gyerünk már, Újvári Hanna! – kiáltott rám, kizökkentve a megilletődöttségemből, mire ösztönösen megráztam a fejem.

– Nem! Menj! Indulj! – ordítottam türelmetlenül a szakadó esőben, tetőtől talpig sárosan.

– Megvárlak – közölte egyszerűen, és nem mozdult előlem. A távolból hangokat hallottam, mire izgatottan odakaptam a fejem, de az esőfüggönyön át semmit nem láttam.

– Akkor valamelyikünk kiesik – fordultam vissza felé, és a szemébe néztem.

– Akkor valamelyikünk kiesik – ismételte meg hanyagul megvonva a vállát, majd a sáros kezét felém nyújtotta. – De nem fog. Na, gyere már! – ragadta meg a karomat mosolyogva, és megpróbált felhúzni, de az ujjai megcsúsztak a vizes bőrömön, és egy hangos kiáltást hallatva visszazuhantam.

1.

Halkan kopogtattam az ajtón, majd benyitottam a titkárságra, és kissé tanácstalanul léptem be. A nyitott ablakok miatt azonnal kereszthuzat alakult ki a helyiségben, felkavarva a szobában megrekedt júniusi levegőt.

– Csukd be, mert kivisz a huzat! – szólt az íróasztalnál ülő sulis titkárnő úgy általánosságban, majd felnézett a papírjaiból.

– Öhm – simítottam a fülem mögé egy hajtincset, és zavartan megszólaltam. – Az osztályfőnököm küldött, azt mondta, hogy… – suttogtam, mert valamiért az iskolai titkárság az a hely, ahol az ember önkéntelenül is halkan beszél. A titkárnő a szavamba vágva bólogatott.

– Tudom, Hanna. Az igazgató úr perceken belül fogad, addig foglalj helyet a többiek mellett – biccentett félre, én pedig követtem mozdulatát a tekintetemmel, és akkor vettem észre, hogy nem magunk vagyunk. A széksoron már hárman ültek. Az egyik osztálytársam, Lóránt, aki sortban és ujjatlan pólóban várakozott görnyedten, térdei közt leengedett kézzel. Mellette Bernadett, egy évfolyamtársunk ült a tizenegyedik d-ből. A közös tesióráink alkalmával ismertem meg futólag, sportol valamit, ha jól tudom, vízilabdás. Az biztos, hogy valami labdajátékos, mert talált már el kidobósozás közben, ami után majdnem két hétig zúgott a fejem. Erős lány mindenesetre. Az érkezésemre felpillantott, és némán vette tudomásul, hogy én is itt vagyok. Mellette utolsóként egy vézna, szőkés hajú kilencedikes kissrác ült, Zsombor, akit csak látásból ismertem, és onnan, hogy megnyert valamilyen legóépítő országos versenyt az idei tanévben, ami miatt számos cikkben megemlítették a sulinkkal együtt. Odaléptem hozzájuk, és zavartan köszöntem, majd leültem az egyetlen szabad helyre.

– Hanna, te is itt? – mosolygott Lóránt, mintha az igazgatóiban összefutni olyan boldog pillanat lenne a tanév utolsó napján, a bizonyítványunkkal a kezünkben.

– Úgy tűnik – sziszegtem kelletlenül. 

– Te tudod, hogy miért vagyunk itt? – kérdezte tőlem Zsombor megszeppenve. Látszott rajta, hogy megijesztette a szituáció, feltehetőleg még soha nem hívatták az igazgatóiba. Ahogyan minket, többieket sem. 

– Fogalmam sincs – ráztam meg a fejem őszinte megilletődöttséggel. – A bizonyítványosztás után szólt az osztályfőnök, hogy ne menjek el, hanem jöjjek ide, mert várnak az igazgatóiban – meséltem a percekkel ezelőtt történteket.

– Velem is ez volt – motyogta Bernadett a bizonyítványával legyezve az arcát, hátha leszárítja vele a homlokán gyöngyöző verejtéket.

– Velem is – helyeselt Lóránt.

– Velem is – suttogta Zsombor. – Csináltunk valami rosszat? – kérdezte elgondolkodva, mire mindhárman átgondoltuk, és egyöntetűen megráztuk a fejünket. Ha balhéról van szó, a sulinkból bárki, de tényleg bárki szóba jöhetett volna, de mi négyen egészen biztos, hogy nem csináltunk semmit. A behívásunkra mégsem tudott egyikünk sem racionális választ adni, ezért a gondolatainkba merülve ültünk csendben az igazgatói előtti váróban, ahová beszorult a fülledt júniusi levegő.

Az ablakon át kezdtek elhalkulni a hangok, a többi diák elhagyta a suli környékét, erre a tanévre végleg. Csak mi négyen rostokoltunk az épületben, teljesen döbbenten, mindenki más már a nyári szünet első perceit élvezte, a lehető leggyorsabban távolodva az épülettől. Zsombor unaloműzőnek elővette zsebéből a telefonját, mire Bernadett oldalba bökte, és a falon lévő tábla felé biccentett. Mindannyian követtük a szemünkkel a mozdulatot, és leolvastuk a feliratot. „Nincs netezés!!! Csendben ülsz, és vársz, bízva abban, hogy nem rúglak ki! Kocsis igazgató”. És egy okostelefon grafikája, piros vonallal áthúzva. Elgondolkodtató tábla. És kétségkívül hatásos, mert eszünkben sem volt elővenni a telefonunkat, Zsombor is észrevétlenül visszacsúsztatta a zsebébe, és a riasztó táblát szuggerálva várt halálfélelemmel az arcán. A titkárnő felállt, és a falnál lévő vízadagolóhoz lépett, kivett az aljáról egy műanyag poharat, és a gombot megnyomva teletöltötte. A néma csendben fülsiketítően hatott minden egyes korty, miközben mi négyen unottan néztük a folyamatot, mert messze ez volt a legérdekesebb történés a váróban. Semmit nem tudtunk, csak azt, hogy még nem mehetünk el. A falon lévő órára pillantottam, fél percen belül úgy hatvanadszorra. A másodpercmutató idegesítő ketyegéssel járt körbe, a hajam izzadtan tapadt a tarkómhoz, a titkárnő hangosan kortyolgatta a vizet, Bernadett arca előtt repetitíven járt a bizonyítványa, ahogyan a kezében fogva legyezte magát vele. Odakintről távoli nevetést hallottunk. Valaki már örült a nyári szünetének. Ellentétben velünk, akik nem szabadulhattunk. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire végre kinyílt az ajtó, és kilépett rajta az igazgató.

– Fáradjatok be – mutatott maga mögé az irodájába. – Zsombikám, minden rendben? Sápadtnak tűnsz – mérte végig a kilencedikest az igazgató, aki azonnal észrevette, hogy Zsombor arcából kifutott minden vér.

– Jól vagyok – motyogta kábán, miközben az igazgató a vállát átölelve beinvitálta.

Mögötte Bernadett és Lóránt is belépett az irodába, a sort pedig én zártam. Az igazgató becsukta mögöttem az ajtót, mire mind a négyen megálltunk az íróasztal előtt, amolyan „na és most?” pillantással nézve körbe. Kocsis igazgató úr leült az asztala mögötti székre, és kezét az álla alatt összekulcsolva, széles mosollyal pásztázott végig minket.

– Gondolom, kíváncsiak vagytok arra, hogy miért vagytok itt – kezdte, miután kiörülte magát azon, hogy előtte állunk.

– Én nagyon – bólogatott Zsombor vadul. Bernadett, Lóránt és én is bizonytalanul biccentettünk, várva, hogy Kocsis folytassa.

– Nagyszerű hírem van! – kezdte ünnepélyesen. – Idén végre sikerült – zárta ökölbe a kezét, és szerencsétlenül megpróbált a levegőbe bokszolni, ezzel fejezve ki az örömét.

– Nem értem. Mi sikerült? – forgolódott Lóránt kérdőn.

– Azonnal beavatlak benneteket – lelkesedett az igazgató, és a papírhalomból négy paksamétát csinált, amiket egymás mellé helyezett az asztalán, feltehetőleg azért, hogy majd kiossza nekünk. – Az Iskolák Országos Versenye szervezői, röviden csak IOV, értesítést küldött arról, hogy beválogatták iskolánkat a programba. Nyolc éve próbálkozunk mindhiába, és most végre! Végre itt a lehetőség, hogy bajnokok legyünk! – magyarázta szinte könnybe lábadt szemmel. Szerettünk volna osztozni Kocsis örömében, de valamennyien a homlokunkat ráncolva meredtünk rá. Fogalmunk sem volt, hogy miről beszél.

– Országos micsoda? – kérdezte Bernadett, elsőként kapcsolva.

– Iskolák Országos Versenye! – lelkendezett az igazgató. – Mindenki ismeri!

– Senki nem ismeri – lombozta le a lány azonnal.

– Dehogynem – legyintett nevetve, aztán bizonytalanul körbefordult, várva, hogy megcáfoljuk a lányt.

– Elnézést, de… én sem tudom, miről van szó – ingattam a fejem.

– Én sem ismerem – szólt Zsombor értetlenül. Utolsóként valamennyien Lórántra néztünk, aki a plafon felé bámulva gondolkodott, folyamatosan rágva a szája szélét.

– Lóránt? – kérdezte az igazgató, mire kizökkent a bambulásból.

– Igen?

– Te ismered?

– Mit? – kérdezte.

Az igazgató kissé idegesen túrt a hajába, és megrázta a fejét.

– Mindegy, hogy ismeritek-e vagy sem. Olvassátok el ezt – nyújtotta felénk egyesével a papírokat. – A versenynek már nyolcéves múltja van – mondta, amíg mi valamennyien belelapoztunk az ismertetőbe. – Higgyétek el, hogy ez nagy dolog. Még soha nem fordult elő, hogy a Szirtes Gimnáziumot beválogatták volna, és most ott vagyunk a versenyen. Megmérettethetjük magunkat a többi iskolával. És amellett, hogy már a részvétel lehetősége is óriási elismerés, nem feledkezhetünk meg róla, hogy a verseny számos díjjal jár. A nyertes csapat azon túl, hogy címvédőként automatikusan részt vehet a jövő évi versenyben is, megnyeri iskolája számára a győztes kupát. Nézzétek! – mutatta felénk kicsattanó lelkesedéssel a tabletjét, aminek kijelzőjén egy sárga serleg jelent meg. Mi pedig mind a négyen a képernyő fölé hajoltunk, és megnéztük. Az igazgató sokkal tovább mutatta nekünk, mint amennyi látnivaló összesen van egy kupa fotóján, aztán egy idő után el is sötétedett a kijelző, mi pedig még akkor is néztük. Nem mertük megszakítani Kocsis távolba meredését, mert úgy tűnt, a lelki szemei előtt látja, ahogyan az irodáját ékesíti a győztes kupa.

– Szóval… – köszörülte meg a torkát Bernadett. – Ezt a kupát kellene megnyerni a sulinak? – értelmezte, rövidre zárva a dolgot.

– Pontosan – biccentett Kocsis igazgató, visszatérve a gondolataiból. – És idén, ha már ekkora szerencsénk volt, hogy a sorsolás kiválasztott minket, a Szirtes Gimnázium részt vesz a rendezvénysorozaton, és ti négyen szálltok harcba a kupáért – szónokolta ünnepélyesen.

– Mi fogunk versenyezni? – kérdezte Lóránt.

– Így van. És ennek nem az az oka, hogy más diák hallani sem akarna arról, hogy a nyári szünet két hetét feláldozza az IOV miatt – szépítette az igazgató. – Hanem azért küldünk benneteket, mert iskolánk kiválóságai vagytok! – csapta össze a tenyerét lelkesen, de az elejtett tagadó félmondata miatt kissé gyanúsnak tűnt a magyarázata.

– Hogy érti, hogy két hét? – kérdezte Lóránt, én pedig abban a pillanatban felnéztem a kezemben tartott versenyismertetőből.

– Itt azt írják, hogy az Iskolák Országos Versenye egy rendezvénysorozat, ami minden év június végén kerül megrendezésre, és két hétig tart – olvastam fel.

– Június végén? De az a nyári szünet – gondolkodott Lóránt, akinek kissé későn esett le, hogy miről is van szó.

– Bizony – helyeselt Kocsis, és elővette a nyájas arckifejezését, egyértelműen azzal a szándékkal, hogy megpróbáljon meggyőzni minket. – Azonban tudnotok kell, hogy ez semmiképpen sem büntetés. Ez sokkal inkább kiváltság. Ti indulhattok el a versenyen, hogy bebizonyítsátok, csapatként a legjobbak vagytok – buzdított minket kivirultan.

– Hogy lennénk a legjobb csapat? Alig ismerjük egymást – gondolkodott hangosan a kilencedikes Zsombor, és a felvetésével mind egyetértettünk. Négyünk kapcsolata a legjobb esetben is kimerült annyiban, hogy hallottunk egymásról ezt-azt, láttuk a másikat a folyosón, közös tesin, vagy a suli honlapján valami miatt. Még mi, Lóránttal osztálytársakként sem nagyon tudtunk sokat a másikról, mert hiába a napi kontakt, az ő halmaza és az én halmazom nem metszették egymást, éppen ezért semmilyen közös pont nem volt az életünkben, azon túl, hogy egy teremben ültünk az órák alatt.

– Megmagyarázom – bólintott Kocsis igazgató határozottan. – Amikor megkaptam az értesítést, hogy mi is részt vehetünk az idei versenyen, összehívtam a tantestületet, és megvitattuk közösen, hogy mely tanulóink, vagy ha úgy tetszik, kiválóságaink képviseljék a Szirtes Gimnáziumot a megmérettetésen. Nagy dolog ez nekünk, nyolc éve minden évben beadjuk a jelentkezést, de eddig még soha nem fordult elő, hogy bejutottunk volna a versenybe. Éppen ezért a lehető legerősebb csapatot próbáltuk összerakni. A szabályzat szerint iskolánként négy tanulót indíthatunk egy kísérő tanárral. Higgyétek el, rengeteg vita és kompromisszum szükségeltetett ahhoz, hogy most ti négyen álljatok itt. A verseny kiírása szerint soha, egyik évben sem lehet előre tudni, hogy milyen helyszínen kerül megrendezésre az IOV, és azt sem, hogy mi lesz a tematikája, vagy milyen típusú feladatokra lehet számítani. Ez mind a verseny kezdetekor derül ki, amikor már nem lehet diákot cserélni. Éppen ezért a legtöbb iskola megpróbálja vegyesen összeállítani csapatát, mindenki igyekszik a legjobb diákjait küldeni, vegyes területekről, hogy csapatként biztosan helytálljanak a versenyen. Így történt, hogy a tantestület összeült, és megvitattuk, hogy legjobb diákjaink közül ki milyen területen a legerősebb. Átnéztük az elmúlt nyolc év Iskolák Országos Versenye leírását, beszámolóit, fotóit, feladatait, és arra a következtetésre jutottunk, hogy semmit nem tudunk előre megjósolni – mesélte, mi pedig erősen koncentrálva figyeltünk, és megpróbáltuk elképzelni a tanáriban zajló titkos összejöveteleket, ahogyan a pedagógusaink arról vitáznak, hogy kit küldjenek erre a versenyre, amiről jószerivel még senki nem is hallott. Kocsis folytatta a sztorizgatást: – A legégetőbb kérdés az volt, vajon az idei verseny milyen lesz? Mire számíthatunk? Ez sok fejtörést okozott – fújtatott, bemutatva, hogy mennyire nagy gondban voltak. – Abban egyetértettünk, hogy a négyfős csapatból legalább két diákunk sportoló kell, hogy legyen. Az elmúlt években kivétel nélkül minden IOV-rendezvényen volt erőnléti feladat. Tippjeink szerint idén is lesz. Igen ám, de ki tudja előre, hogy milyen erőnléti feladat? Szárazföldi, vagy vízben történő? Esetleg labdajátékos? Passz. Így aztán a tantestület egyöntetű véleménye alapján az a döntés született, hogy egy fiú és egy lány diákunkat is kiválasztjuk, akik kiemelkedő sportolói eredményeket tudhatnak magukénak. Így esett a döntés Kozák Bernadettre – pillantott a mellettünk álló lányra. – Bernadett, vízilabdakapusként számítunk a tudásodra és tehetségedre az esetleges vizes feladatokban, és az úszószámokban ugyanúgy, mint mondjuk a szárazföldi labdajátékokban, vagy akár bármilyen más erőnléti megmérettetésben, hiszen kiváló atlétatermettel és erős fizikummal rendelkezel – mosolygott Bernadettre, aki megtudva a feladatát, határozottan bólintott, és ökölbe zárta a kezét, miközben a mellette álló vézna Zsombor a lány karját nézte, aminek izomzatán megfeszült a pólójának ujja.

– Aszta! – ámult elismerően Zsombor. Bernadett elégedetten elvigyorodott, és az igazgatóra nézett, aki közben folytatta.

– Az erőnléti feladatokhoz a lányok közül tehát Bernadettet választottuk, a fiúk közül pedig…

– Gondolom, ez nem én vagyok – suttogta Zsombor szórakozottan, és a kijelentésére mindannyian elmosolyodtunk. A kilencedikes fiú egyébként is fiatalabb volt nálunk két évvel, de külsőleg talán még a korosztályánál is éretlenebbnek tűnt. Az ember simán általános iskolásnak nézte volna kölyökarca, alacsony termete és sovány alkata miatt.

– Valóban nem – felelte az igazgató kedvesen, és tekintetével megkereste Lórántot. – Vári Lóránt, téged ér a megtiszteltetés.

– Óriási! Köszi mindenkinek – bólogatott szélesen mosolyogva.

– A tanári karral nem pontosan tudtuk megállapítani, hogy mit sportolsz, de szemmel láthatóan kidolgozott izomzattal rendelkezel, így aztán…

– Gyúrok – segítette ki az igazgatót.

– Nagyszerű, tehát…

– És a lábnapot sem hagyom ki soha – magyarázott tovább.

– Csodás – mosolygott kínosan az igazgató.

– Nézze meg a vádlim – fordított hátat hirtelen Lóránt a sortjában, és megfeszítette a lábát. Így aztán valamennyien gyönyörködhettünk a fiú kidolgozott vádlijában.

– Köszönöm, hogy megmutattad, de most már fordulj vissza szépen – kérte az igazgató.

– Ja, jó – vigyorgott Lóránt, és visszafordult. – Láttad te is, Hanna? – kérdezte tőlem.

– Láttam – biccentettem.

– Tudod, hogy van ez. Mindig kell pár nap lábnap. Ez a mottóm – mesélte.

– Ühüm – bólogattam.

– Ezt amúgy én találtam ki. Nézd meg az Instán, #párnaplábnap.

– Oké, persze – mondtam kicsit idegenkedve, mert nem voltam biztos benne, hogy valaha szeretném látni Lóri saját hashtagjét. De nyilván remek képeket tölt fel.

– Na szóval – csapta össze a tenyerét az igazgató, elterelve figyelmünket a lábnap témáról, amiért őszintén hálás voltam. – Bernadett és Lóránt, a két sportos diákunk mellé ki kellett találnunk, hogy milyen területről választunk még – mesélte. – A tantestület egyöntetű véleménye volt, hogy küldenünk kell egy erős reálost a nagy valószínűséggel várható logikai feladatok megoldására. Így aztán, Újvári Hanna – mutatott felém büszke mosollyal az arcán –, örömömre szolgálna, ha a Szirtes csapatában tudhatnálak mint kerületi matematikaverseny győztest.

– Köszönöm, de az már régebben volt – szépítettem, és félénken megráztam a fejem, jelezve, hogy azóta sok minden változott.

– Ugyan, ne szerénykedj. Azok az eredményeid vitathatatlanok, és a te esetedben a választásnál a tavalyi évet abszolút nem vettük figyelembe, mintha meg sem történt volna… – ajándékozott meg egy bátorító mosollyal.

– Bár úgy lenne – feleltem óriási gombóccal a torkomban, amitől Kocsis láthatóan zavarba jött, és hirtelen nem is tudta, mit mondjon.

– Mi volt tavaly? – forgatta a fejét Zsombor.

– Majd elmondom – suttogta Lóránt, aki az osztálytársamként tisztában volt a történtekkel. Lesütött szemmel álltam, és a kínos csendben feszengve vártam, hogy témát váltsunk.

– Khm. Szóval. Hanna, örülnék, ha részt vennél a versenyen, óriási szükség van rád és a tudásodra – makogta az igazgató, és megpróbálta összeszedni a gondolatait, és továbblépni anélkül, hogy jobban feszegetnénk a múltat. – Nos tehát, a tantestület egyetértett abban, hogy ti hárman induljatok el a versenyen. Hanna a múltbeli kimagasló matematikai sikereiért – biccentett felém –, Bernadett a vízilabdában elért kiemelkedő eredményeiért – mosolygott Bernadettre –, Lóránt pedig sportos alkatáért, atléta fizikumáért, és mint kiderült, a kitartó lábnapjai miatt – szólt kissé zavartan. – És akkor már csak egy szabad hely maradt a csapatban – mondta, és megállapodott a tekintete Zsomboron.

– Én? – kérdezte a fiú nagyokat pislogva.

– Bizony, te – bólintott Kocsis, és hatalmas sóhajtást hallatott, mint aki nagy gondban van. – Tudnotok kell, hogy ebből volt a legtöbb vita. Minden tanár a saját tárgyában jeleskedő diákok közül próbálta az utolsó versenyzőt kiválasztani. A humán tárgyak pedagógusai valósággal tomboltak, hogy még nincs a csapatban erős nyelvtanos. Az informatikatanárok kikérték maguknak, hogy nem választottunk ki senkit, aki ezen a területen ért el kiemelkedő eredményeket, holott tele van az iskola youtuberekkel, akik napi szinten készítenek gameplay-videókat. Például az egész tizedik cé – gondolta át. – Én mégis úgy döntöttem, hogy a kilencedikes Szalai Zsombort választom, holott mindenki túl fiatalnak tartja a versenyhez, és valljuk be, a fizikuma sem indokolja, hogy részt vegyen egy megmérettetésen, ahol nem tudni előre, mi vár rá – mondta végül.

Zsombor tehetetlenül ácsorgott az asztal előtt, és nem igazán tudta, hogy a lekicsinylő szavak, amik elhagyták az igazgató száját, miként igazolják majd a kétségkívül vitatható döntést a választásával kapcsolatban. Lóránt amolyan haverkodó gesztusként vállba bokszolta Zsombort, és bár a mozdulatot bátorítónak szánta, a kilencedikes majdnem összecsuklott tőle.

– Ne izgulj, Zsombi, majd gyúrunk kicsit. Proteinnel hogy állsz? – kérdezte Lóránt vigyorogva.

– Sehogy? – kérdezett vissza Zsombor a vállát dörzsölgetve, és láthatóan fájlalta az ütés helyét.

– Na szóval – vette vissza a szót Kocsis. – Az egész tantestület ellenezte, de igazgatóként a végső döntést én hozhattam meg, én pedig Zsombit választottam a negyedik csapattagnak.

– Miért? – kérdezte Bernadett.

– Megmondom… – vágta rá azonnal Kocsis, és a tabletjén lapozgatott, amit végül felmutatott nekünk. A kijelzőn megjelent Zsombor képe, ahogyan egy legóautót tart büszkén a kezében. – Mert ez a kiskölyök az idei évben megnyerte az országos robotikaversenyt, hírnevet és dicsőséget hozva az iskolánknak. Az eredménye vitathatatlan, a tudása kiemelkedő, és nem utolsósorban a csapat hasznára válhat a stresszhelyzetben való problémamegoldó képessége. Ezért választottam Szalai Zsombort utolsó tagnak. Számítok rá, hogy helyt tud állni, hiszek benne, és drukkolok, hogy képességeinek megfelelő feladatot kapjon, és ne például erőnlétit, tekintve, hogy egy kisebb széllökés is elfújja… – magyarázta.

– Majd kötünk a lábára nehezéket – vigyorgott Lóránt, és a tablethez hajolva újra szemügyre vette a legós képet. – Haver… – ingatta a fejét. – Ezt te építetted? – bámulta a fotón lévő robotautót.

– Igen – felelte szerényen.

– És mozog, meg minden? – ámult.

– Igen – biccentett.

– De baró! – bólogatott Lóránt lenyűgözve.

– Köszi.

– Szóval akkor mi négyen mennénk a versenyre? – tért a tárgyra Bernadett, és rövidre nyírt barna hajába túrt az iroda fülledt levegőjében ácsorogva.

– Így van. Iskolánk négy kiválósága. Gratulálok nektek! – nézett végig rajtunk ünnepélyesen. – A részvétel természetesen nem kötelező, senki nem kényszerít erre benneteket, de hiszek abban, hogy a versenyszellem mindannyiótokban elég erős ahhoz, hogy az eredményes szereplés és a győzelem reményében feláldozzatok két hetet a szünetetekből a cél érdekében. A holnapi napig szeretnék választ kapni arra, hogy vállaljátok-e. Beszéljétek meg otthon, mutassátok meg a versenyről szóló leírást, amit adtam nektek, Bernadett, te pedig kéredzkedj el az edződtől. Számítok rád, és hiszek abban, hogy meg tudod nyerni a kupát – dobta be a csalit az igazgató, mire Bernadett határozottan bólintott. Sportolóként már a szimpla versenyszellem és megmérettetés is lázba hozta, de a kupa említése abszolút telitalálat volt nála, látszott az arcán, hogy elhatározta, megnyeri.

– Meglesz – közölte szűkszavúan.

– Nagyszerű – csapta össze a tenyerét az igazgató, és az íróasztalának szekrényét kinyitva lehajolt, hogy kivegyen belőle valamit. – Tessék, egy kis előzetes az Iskolák Országos Versenyéből. A tájékoztatás szerint ti a piros színű csapat lesztek, ezért elkészíttettem az egyenruhátokat az előírtak alapján. Parancsoljatok. Lóránt – nyújtotta elsőként a piros színű melegítőnadrágot és cipzáros pulóvert a fiúnak, aki örömmel átvette.

– De baró! – forgatta a kezében, és tüzetesen megvizsgálta. – Rá van írva, hogy Szirtes – mutatta meg a pulóver hátulját, amin fehér felirattal díszelgett a sulink neve.

– Igen. Tessék, Bernadett, Zsombi és Hanna – osztotta ki a többi egyenmelegítőt is.

– Más színben nem volt esetleg? – érdeklődött Lóránt.

– Sajnos nem választhattunk, a verseny szabályzata szigorúan kiköti, hogy mely iskola milyen színben versenyezhet. Mi lettünk a pirosak – mondta, és csak úgy sugárzott az örömtől.

– Hát jó, bár sápaszt a szín – gondolkodott Lóránt.

– Elnézést, igazgató úr – kért szót Zsombi, aki maga előtt tartotta a kapott ruhát. – Fel lehet varrni? Úgy látom, hogy elég hosszú a nadrág – tartotta magához.

– Természetesen. Magatokra igazíthatjátok hétfőig.

– Akkor megkérem anyut – vonogatta a vállát Zsombi.

– Jól értem, hogy akkor a verseny két hétig tart a nyáron? – érdeklődtem, magamhoz szorítva a kapott melegítőt. – Mindennap elmegyünk versenyezni ebben a piros ruhában?

– Pontosan – helyeselt az igazgató. – Azzal a különbséggel, hogy nem mindennap kell elmenni, hanem eleve ott lesztek – mondta, majd látva a teljes döbbenetünket, zavartan megigazgatta a haját. – Ó, ezt nem említettem? A szervezők elszállásolnak titeket a többi iskola csapatával együtt a rendezvény ideje alatt. De az, hogy hol lesz megrendezve az idei megmérettetés, csak az induláskor derül ki. Tavaly például a Balatonon volt megrendezve az IOV – mesélte, majd látva a megilletődöttségünket, hozzátette: – Ti tényleg nem ismeritek a versenyt?

– Senki sem ismeri – vágta rá Bernadett.

– Engem nem fognak elengedni a szüleim, ha nem tudják, hogy hova megyek – rázta meg a fejét Zsombor.

– Természetesen számításba vettem ezt az eshetőséget is, ezért kérném, hogy kérdés esetén a szülők hívjanak fel, készséggel állok a rendelkezésükre, és meggyőzöm őket arról, hogy semmi okuk az aggodalomra. Ahogy mondtam, legkésőbb holnap délelőttig jelezzetek nekem vissza, hogy vállaljátok-e a versenyt. Borzasztóan számítok rátok! – meredt ránk könyörgő tekintettel.

– Én jövök – adta be a derekát Bernadett.

– Én is jövök. Ha nem csúszik bele a Sound idejébe. Mert oda mennék csapatni – közölte Lóránt.

– Mész csapatni? – ráncolta a homlokát Zsombi, megpróbálva kideríteni, hogy ez Lóránt értelmezésében vajon mit jelenthet.

– Ja. Csapatás – bólogatott Lóránt, és ökölbe szorított kezét maga előtt tartva elkezdett táncolni az igazgatóiban. Zene nélkül. Valamennyien döbbenten néztük, majd Kocsis igazgató megrázta a fejét, és félbeszakította.

– Jól van, Lóránt, köszönjük, elég lesz a… akármit is csinálsz, fejezd be – nyugtatta le, és felénk nézett. – Nos, akkor végeztünk is. Köszönöm, hogy meghallgattatok, tűkön ülve várom a visszajelzéseteket, nem kell várnotok holnapig, már ma is visszaszólhattok. Vigyétek a melegítőket, mutassátok meg otthon, és a tájékoztatót is – dörzsölte össze a tenyerét az igazgató, miközben ellépve mellettünk kinyitotta az ajtót, és kiengedett minket. Zsombor előrement, őt követte Bernadett és Lóránt, én pedig az ajtóhoz érve megtorpantam, és Kocsisra néztem.

– Igazgató úr, válthatnánk néhány szót? – kérdeztem, még mindig a mellkasomhoz szorítva az összehajtogatott melegítőt.

– Hogyne, Hanna. Persze – bólintott keservesen, és az arckifejezéséből arra következtettem, hogy már tudja, én leszek az, aki visszamondja a felkérést. Gondterhelten leült az íróasztala mögötti székébe, és összekulcsolt ujjaira támasztotta az állát, úgy nézett rám.

– Nagyon köszönöm, hogy rám gondolt, de… Én nem mehetek el… Én nem szeretnék elmenni. Ezt vissza is adom – motyogtam, lerakva az asztalra a ruhát.

– Nézd, Hanna, megértem, és átérzem a helyzetedet, őszintén. Azonban azt tanácsolnám, hogy ne dönts elhamarkodottan, beszélj édesapáddal is, gondold át még párszor. Kérlek! – győzködött. 

– Nem szeretném megbeszélni apuval, mert ő biztosan azt várná el tőlem, hogy menjek, miközben pont miatta nem vállalhatom. Én egyszerűen… Nem szeretném itthagyni egyedül. Főleg ennyi időre. Én nem… Én nem voltam nagyon sehol, amióta. Tavaly nyár óta – óriási gombóccal a torkomban kerestem a szavakat, miközben a csuklómon lévő karkötőt tekergettem.

– Tudom – nézett rám szomorúan az igazgató. – Én csak azt kérem, hogy gondold át. Valóban jól jönne egy reálos a csapatba, biztos vagyok benne, hogy sokat tudnál hozzátenni a versenyhez, arról nem beszélve, hogy egy kis környezetváltozás sem ártana neked.

– Köszönöm, de megfelel a saját környezetem – erősködtem.

– Rendben. Én azonban mégis függőben hagynám holnapig a neveztetésedet. Megengeded, hogy maradjon addig a neved kérdőjellel? – kérdezte kedvesen mosolyogva.

– Persze – hagytam rá, és az ajtó felé indultam, Kocsis pedig kikísért.

– Tényleg számítok rád, Hanna – fúrta a tekintetét az enyémbe, mielőtt kiléptem volna.

– Vannak mások a suliban, akik sokkal jobb eredményeket értek el nálam, ők megfelelőbbek egy ilyen versenyre – vonogattam a vállamat.

– Ez nem igaz – kérte ki magának azonnal Kocsis. – Te a tanulmányi eredményeidet veszed alapul, én viszont a képességek szerint választottam. Nem ugyanaz a kettő – biztatott. – Egyébként pedig gratulálok a bizonyítványodhoz.

– Azért ez lehetne sokkal jobb is – húztam el a számat.

– Onnan, ahonnan te hoztad fel magad, ez több mint kiemelkedő teljesítmény. Ne legyél ennyire szigorú önmagaddal szemben! Nagyot mentettél év végére – szólt kedvesen, én pedig hálásan elmosolyodtam.

– Ha holnap mégis visszamondanám ezt a versenyt… – akadtam meg. – Értesítettek már más tanulót, hogy készüljön helyettem? – kérdeztem.

– Nem – rázta meg a fejét határozottan.

– Pedig szerintem nem ártana – próbálkoztam, hátha megérti, hogy rám ne számítson.

– Az utolsó pillanatig kivárok, mert hiszem, hogy el fogod vállalni.

– Nem fogom – jelentettem ki.

– Rendben. Én mégis majd a holnapi határidő után látok neki a keresésnek. Addig te vagy a csapatban – próbált hatni a lelkiismeretemre, aztán visszafordult, az asztalához lépve felkapta a melegítőt, és a kezembe nyomta. – Ezt pedig vidd magaddal, neked készült – biztatott mosolyogva.

Sóhajtva léptem ki az ajtón, és a ruhát tehetetlenül magamhoz szorítva átvágtam a titkárságon, majd a csendes folyosón szinte belebotlottam a többiekbe, akik a jelek szerint rám vártak.

– Mi volt? – érdeklődött Bernadett.

– Semmi, csak jeleztem Kocsisnak, hogy keressen mást, mert én nem… Én nem veszek részt ezen a versenyen – néztem rájuk.

Mindhárman a cipőjük orrát bámulták, és nem kérdeztek semmit, sőt, meg sem lepődtek, ebből gyanítottam, hogy amíg várakoztak, Lóránt beszámolt nekik a döntésem okáról.

A kihalt, csendes folyosón szótlanul sétáltunk a lépcső felé. Az épület visszhangzott a lépteinktől, én pedig csendben mentem a többiek mellett, miközben ők a versenyről beszélgettek. A szavaikból azt vettem ki, hogy rajtam kívül mind elvállalják, és részt vesznek az Iskolák Országos Versenyén a Szirtes Gimnázium színeiben. Mindenki más miatt tűnt kifejezetten lelkesnek. Bernadett azért, mert sportolóként teljesítmény- és sikerorientált. Zsombor azért, mert büszke volt arra, hogy kilencedikesként beválogatták a csapatba. Lóránt pedig azért, mert… Azt nem tudtam megállapítani. Talán mert izmos a vádlija. 

– Hová üljünk be megdumálni a részleteket? – kérdezte Lóránt a többiektől. Bernadett egy kávézót javasolt, ahol van klíma, így ők mind oda tartottak. Kissé kívülállóként éreztem magam a társaságban, ezért szándékosan lemaradtam, hogy mögéjük kerüljek, úgy sétáltam le a suli lépcsőjén.

– Hé – szólt hátra Bernadett, és megállt, hogy bevárjon. – Nem jössz velünk? – kérdezte. Erre a többiek is megtorpantak, és érdeklődve néztek rám.

– Köszönöm, de nem – feleltem.

– Jó – adta meg magát, mint aki tényleg mindent megpróbált.

– Hanna, ha azért nem jössz, mert visszaléptél a versenyből, akkor nem gond, gyere nyugodtan. Hátha meggondolod magad – tárta szét a karját Lóránt kedvesen.

– Tényleg köszi, de nem mehetek… – kezdtem. – Találkozom apukámmal a Műszaki Egyetemnél, és már így is késésben vagyok – pillantottam az órámra idegesen.

– Mit csináltok ott? – csillant fel Zsombor szeme.

– Semmit, csak ott találkozunk, mert apu végzett a tanítással, és onnan megyünk tovább.

– Apukád a műszakin tanít? – ámult el.

– Igen. A differenciálegyenletek tanszéken – meséltem.

– Úristen! – tátotta el a száját Zsombor. – A műszakira készülök! Az minden álmom! – hadarta izgatottan, én pedig mosolyogva figyeltem a lelkesedését.

– Ha szeretnéd, megkérem, hogy bemehess hozzá valamikor, körülnézhetsz, és biztosan bemutat néhány kollégának, szerintem értékelni fogják a robotikaverseny-eredményedet – ajánlottam fel. Zsombi annyira ledöbbenve nézett, hogy még pislogni is elfelejtett.

– Komolyan beszélsz?

– Persze – vontam meg a vállamat, mert úgy véltem, ez nekem nem tart semeddig, és láthatóan nagy örömöt okoznék vele.

– Úristen, nagyon köszönöm! Annyira jó fej vagy, Hanna. Sajnálom, hogy nem jössz el a versenyre. De értem, hogy miért nem. Vagyis… Lóránt mesélte. És… – kereste a szavakat, de láthatóan annyira zavarba jött a téma érintésétől, hogy nem tudta befejezni a mondatot, csak összevissza makogott, ezért úgy döntöttem, hogy segítek neki.

– Megkérdezem aput, hogy mikor mehetsz be hozzá – mondtam.

– Köszönöm – nézett a szemembe őszintén.

– Differenciál micsoda? – akadt meg Lóránt.

– Nem fontos – legyintettem mosolyogva.

Mind a négyen kiléptünk az épületből, és a suli félhomálya után szinte elvakított minket a júniusi szikrázó napsütés. Lóránt elővette a telefonját, és felhívott valakit.

– Haver! Hallod, részt veszek az Iskolák Országos Versenyén – kiabálta a telefonba.

– A micsodán? – kérdezett vissza valaki a telefonban elég hangosan ahhoz, hogy mi is halljuk.

– Hát ez egy ilyen verseny, ami nem tudom, hol lesz, meg mit kell rajta csinálni, mert azt nem mondják meg, de engem is küldenek! Kaptunk piros melegítőt is. Ja, tudom, hogy sápaszt, de állítólag ez a szabály. Mindegy, figyelj már, annyi van, hogy emiatt az IVO miatt nem leszek két hétig a teremben – próbálta Lóránt elmesélni, hogy miről van szó.

– IOV – próbáltam kisegíteni suttogva, de nem figyelt rám, nagyon benne volt a beszélgetésben.

– Jó, este az edzésen megdumáljuk! De hallod, engem a vádlim miatt választottak be. Mondtam, hogy kell a párnaplábnap – mesélte lelkesen. 

– Figyeljetek csak! – nézegette közben Zsombi is a telefonját. – A suli kiírta a posztot a versenyről – szólt, miközben mind a hárman elindultak.

Csendben ácsorogva néztem utánuk, majd a másik irányba sétálva én is elhagytam a sulit. A társaság hangos beszélgetésétől visszhangzott az egyébként kiüresedett környék, és még mielőtt befordultak volna a másik utcába, még egyszer utánuk néztem, aztán visszafordultam, és haladtam tovább az ellenkező irányba. 

A tűző napsütésben sietősen elővettem a telefonomat, és ránéztem a suli oldalára.

Szirtes Gimnázium megosztott egy bejegyzést. Egy perccel ezelőtt.

„Nagy örömünkre szolgál bejelenteni, hogy a Szirtes gimi idén első alkalommal vehet részt az Iskolák Országos Versenyén (röviden IOV), ahol csapatunk megmérettetheti magát a többi iskola versenyzőivel, így lehetőségünk nyílik megnyerni a bajnokságot, és a magasba emelni a győztes kupát! Az IOV nyolcéves történetében iskolánk még soha nem vehetett részt, ezért óriási eredménynek könyveljük el a bekerülést is! A verseny jövő hétfőn indul, folyamatosan beszámolunk a fejleményekről, a hétvégén pedig kiposztoljuk, hogy mely négy kiválóságunk képviseli iskolánkat a rangos eseményen. Izguljatok velünk! Hajrá, Szirtes!!! Kocsis igazgató

A poszthoz az Iskolák Versenye kupáját csatolták, a fotó alatt pedig azonnal gyülekezni kezdtek a kommentek.

„Iskolák versenye? Az meg mi a szar?”

„Mi ez a baromság?”

„Milyen micsoda?”

„Nekem van eladó műanyag kupám.”

„Hogy lehet letiltani a sulit, nyár van, hagyjanak már.”

„Ja, ez a világhírű Iskolák Országos Versenye? A híres IOV, amiről még soha, senki nem hallott?”

„De jó, részt veszünk a versenyen, ami már nyolc éve van, és azóta nem érdekel senkit!”

„Mi a tököm az az Oskolák versengése?”

„Van a sulinknak kiválósága? LOOOOL.”

„Milyen verseny? Nem értem.”

„Akkor senkinek nem kell a műanyag kupám? Eladó.”

„Sikerült! Leiratkoztam a suli oldaláról!!!”

„Lehet nézni valahol ezt a versenyt? YouTube, vagy vmi?”

„Sehol nem adják, azt se tudja senki, hogy mi a halál ez.”

„Nem adják, megnéztem, összesen valami béna honlapja van, semmi stream vagy live, semmi.”

„Amúgy ez kit érdekel?”

„Legalább meg kell ölniük egymást?”

„Elkelt a műanyag kupa, már nem eladó.”

„Gyerekek, mi ez a stílus? Kulturáltan kommenteljetek! Joós tanárnő”

„Tanárnő! Miért buktatott meg???”

„Megbuktatott? És nem tudtad előre megjoósolni?”

„Kérnék mindenkit, hogy a versennyel kapcsolatban kommenteljen! Kocsis igazgató”

A Facebook-kommenteket végigfutva inkább elraktam a telefonomat, és a táskám mélyére süllyesztettem a kapott melegítőt is, majd sietős léptekkel igyekeztem apuhoz a Műszaki Egyetemre. A félórás séta alatt, amit szinte mindennap megtettem, a gondolatok egymást váltották az agyamban, én pedig próbáltam teljesen kizárni őket, mert gyakran egyik pillanatról a másikra olyan erővel csapott meg a múlt kísértő fájdalma, hogy szinte összerogytam a terhe alatt. A forró aszfalton az embereket kerülgetve igyekeztem nem gyűlölni a napsütést, és mindazt, amit a nyár emlékként zúdított rám. Mire odaértem az egyetemhez, apu már várt rám. Széles mosollyal köszöntöttem, és lábujjhegyre állva adtam egy puszit, aztán elindultunk a közeli cukrászda felé.

– Milyen napod volt? – érdeklődött.

– Megkaptam a bizonyítványt – vettem elő a táskámból óvatosan, nehogy kilátszódjon a piros pulcsi a nadrággal, apu pedig átvette, és belenézett.

– Ez nagyszerű lett – nézett rám büszkén.

– Hát, volt, amiből javíthattam volna többet is, de a tavalyihoz képest ez lényegesen jobb. És minden reál ötös – mutattam.

– Látom. A többi amúgy sem számít – legyintett nevetve, és igazán értékeltem a próbálkozását, hiszen tudtam, hogy egyáltalán nem így gondolja. A tavalyi évben, tizedikben, amikor kiderült anyu betegsége, egyáltalán nem tudtam koncentrálni, és a jegyeim olyan mértékben romlottak, hogy majdnem bukás lett belőle. Őszintén csak a tanáraim jóindulatán múlt, hogy mindenből átengedtek év végén. Tizenegyedik szeptemberében aztán, amikor már anyu nem volt velünk, tovább romlott minden eredményem, és talán csak decemberben sikerült magamhoz térnem annyira, hogy javítani kezdjek. Ahhoz képest az év végi bizonyítványom tényleg csodálatosnak mondható. Másfél év gyötrelmes időszaka után ez az eredmény volt a legtöbb, amit ki tudtam hozni magamból. – Más nem volt a suliban? Semmi? – érdeklődött apu, ami kissé gyanúsnak tűnt.

– Semmi – ingattam a fejem, miközben beálltunk a cukrászda sorába, ami a bejáratától egészen az utcáig ért. A kifelé igyekvők fagyival a kezükben törtek utat maguknak, miközben a többi vendég befelé próbált jutni, hogy lehűtse magát a kora nyári hőhullámban.

– Szóval nem neveztek be egy országos versenyre, ahol az iskolád színeiben kellene részt venned? – kérdezte szórakozottan, és a szája sarkában mosoly bujkált.

– Tehát amíg ideértem, felhívott az igazgató – bólintottam úgy, mint aki mindent ért.

– Fel. De csak azért, mert a visszamondásodat azzal indokoltad, hogy nem akarsz engem itt hagyni két hétre, amit abszolút érthetetlennek és elfogadhatatlannak tartok – rázta meg a fejét.

– Ez nem miattad van – tagadtam azonnal.

– De azt mondtad az igazgatónak.

– Jó, lehet, hogy részben ez az oka. Én csak… – kerestem a szavakat. – Én csak nem érzem úgy, hogy lenne kedvem hozzá. Jobb, ha maradok, és veled vagyok – vonogattam a vállam.

– Nem értek egyet a döntéseddel – szólt mérgesen.

– Nem is kell. Elég, ha elfogadod – sóhajtottam. – Milyet kérsz? Nézd, van laktózmentes! – lelkesedtem, belépve a sorral együtt a cukrászdába, ahonnan már látszott a fagyispult.

– A döntésed tehát végleges? – tűnődött el.

– Igen – feleltem. – Én nem… – kerestem a szavakat. – Ebben az időszakban nekem nem megy ez.

– Lesz olyan időszak, amikor menni fog? – kérdezte halkan, és azt hiszem, nem is várt választ, csak hangosan gondolkodott. Elengedtem a fülem mellett, és kértem egy gombóc csoki- és egy eperfagyit. A tölcsért a kezemben tartva megvártam, amíg apu is választ, aztán kimentünk a cukrászdából, és továbbsétáltunk. – Jó, nem erőltetem – bólintott némi hallgatás után.

– Köszönöm – feleltem hálásan.

– De tudd, hogy megnéztem a verseny oldalát, és nagyon jó ötletnek tartom a kezdeményezést.

– Ez a nyolcadik év, amikor megrendezik – forgattam a szemem.

– Ó! Nem is hallottam róla – gondolkodott el apu.

– Szerintem senki – biccentettem.

– Pedig szórakoztatónak tűnik – lelkesedett, és arról kezdett beszélni, amit várakozás közben talált a neten a versenyről. Bár éppen az előbb mondta, hogy nem erőlteti, mégsem szóltam rá, hogy hagyja abba, mert úgy tűnt, tetszik neki a téma.

A fagyimat fogva néztem aput a napszemüvegem mögül. A szeme körül sokkal több ránc, és sokkal mélyebb barázdák húzódtak, mint amit a kora indokolt volna. A hajában az ősz hajszálak sűrűn csillogtak a napfényben, ami őrület, mert másfél évvel ezelőtt szinte egy darab sem volt neki. Túl hirtelen öregedett meg attól, ami anyuval történt, és ez nem csak a haján és a ráncain látszott. Valahogy a tekintete réveteg és üres lett, nem csak akkor, amikor elgondolkodott, hanem akkor is, amikor éppen figyelt. Olyan volt, mintha meghalt volna benne valami. Ahogyan bennem is. A másfél évvel ezelőtti időszak, anyu betegségének kiderülésétől kezdve a küzdelmen át egészen a tavalyi nyárig, amikor végleg feladta a szervezete a harcot, eltört bennünk valamit. Valamit, ami már soha nem lesz ép, és ez egészen látható nyomot hagyott mindkettőnkön. Csak pár napja volt az egyéves évfordulója. Az emlékek hatására összeszorult a torkom, és képtelen voltam tovább enni a fagyit, a csoki olvadtan folyt végig a tölcséren, egészen a kezemig, rá az ujjaimra. Apu észrevette, és érdeklődve figyelt.

– Nem jó? – kérdezte.

– Kicsit fura az íze – füllentettem, és gyorsan témát váltottam, nehogy apunak is bevillanjon valami emlék, amitől újra összeroppan. – Mi volt az egyetemen? – érdeklődtem.

– A szokásos fohászkodások és könyörgések. Vizsgaidőszak – mosolygott.

– Mindig aggódom érted ilyenkor. Hogyhogy nem csuklasz egész nap? – viccelődtem, jelezve, hogy sok át nem engedett egyetemista veheti a szájára ezekben a napokban aput. Meg úgy általában is.

– Rutin – közölte mosolyogva. – Mit csináljunk ma? Előttünk az egész nap. Sőt, az egész nyár is – tervezgetett.

– Én szívesen mennék haza – feleltem ösztönösen, és ahogy kimondtam, már meg is bántam, mert nyilván nem erre a válaszra számított. De már késő volt, nem lehetett visszaszívni.

– Hát jó – bólintott keserű mosollyal.

És hazamentünk.

2.

A forró estén az ágyamban fekve játszottam a laptopomon, majd levettem a fejhallgatómat, és a konyhába indultam, hogy igyak valamit, amikor az ajtómat kinyitva apu hangját hallottam meg. Beszélt valakivel, ezért résnyire visszacsuktam, és az ajtófélfának támaszkodva hallgattam egy kicsit.

– Azért kereslek, mert fogalmam sincs, mit csináljak vele – mondta elkeseredetten. – Próbálkoztam mindennel. Ajánlottam neki fesztiválokat, pedig az lenne az utolsó, ahová szívem szerint elengedném, mégis úgy éreztem, bedobom az ötletet, hátha. De nem érdekli. Nem megy plázázni a barátnőivel. Nincsenek is barátnői, mindenkit elmart maga mellől – magyarázta. – Senki nem jár hozzá, senki nem keresi, ő sem keres senkit. Nem jár társaságba, nem is tudom, olyan, mintha zombi lenne. Eszik, iszik, jön, megy, mozog, megcsinálja, amit kér tőle az ember, de közben üvölt róla, hogy mennyire üres – mondta, én pedig lélegzet-visszafojtva hallgattam a panaszáradatot. – Itt van ez a verseny, az igazgató hívott, hogy nem vállalja, és hassak rá valahogy, mert szükség van rá, a tudására, a logikájára, arról nem beszélve, hogy milyen jót tenne neki egy kis környezetváltozás, és az, hogy valaminek a része legyen. Egy élménynek, egy csapatnak, egy kihívásnak, bárminek. De hajthatatlan. Próbálkoztam, hogy rábeszélem, de hallani sem akar róla.

Lesütött szemmel hallgattam, ahogyan apu a laptopja előtt görnyedve egyértelműen rólam beszél valakinek, aztán meghallottam a másik hangot.

– Akarod, hogy jöjjek egy kicsit besegíteni? Úgy látom, a tinilány problémára nem terjed ki a tudásod – szólt a nagyi cinikusan.

– Nem, dehogy, megoldom – felelte apu fáradtan. – Csak ötletem sincs, hogy mivel, vagy hogyan segítsek neki. Nem csinál semmi rosszat. Sőt, igazából nem csinál semmit. Kijavította a jegyeit, bejárt az iskolába rendesen, nem mulasztott, ezért úgy tűnhet, minden rendben van vele. Miközben semmi nincs rendben. Itt a nyár, és végig velem lesz, nem mozdul mellőlem! Vagy velem van, vagy itthon ül, és vár engem. Megszállottan figyel az egészségemre, itt ülök az asztalnál, és mellettem van két vérnyomásmérő, jobbról és balról is meg tudom mérni, ha akarom. Ez agyrém, nem is magas a vérnyomásom! Más tinilányok a naptárjukba randikat, bulikat, mozikat és koncerteket írnak be, Hanna meg azt, hogy mikor kell engem éves szűrővizsgálatokra cibálnia. A vacsorámat kizárólag ő készítheti, és csak egészséges összetevőkből állhat. Már rémálmaim vannak a sárgarépától, de eszem, mert Hanna azt hajtogatja, hogy nagyszerű antioxidáns. A reggelimet ő csomagolja el nekem az egyetemre. Ennek fordítva kellene működni. Ráadásul már undorodom az abonettől, de nem ad nekem kenyeret, mert rosszat olvasott a szénhidrátról. Úgy ennék egy zsömlét… – ábrándozott apu, miközben én lesütött szemmel hallgattam a szavait.

– Csak aggódik – nyugtatta a nagyi. – És különben is, nem azt mondtad, hogy ma fagyiztatok?

– Kaptam egy gombóc laktózmentes valamit. Nincs is tejcukor-érzékenységem – panaszolta, én pedig szomorúan szembesültem azzal, hogy talán túlzásba vittem a dolgot. Egy kicsit.

– Valószínűleg az anyja betegségének késői felismerése rémítette meg, ezért figyel rád ennyire – folytatta a nagyi, és a hangsúlyából ordított a szemrehányás, de mivel rólam volt szó, kivételesen mindketten lenyelték a sérelmeiket, és nem feszültek egymásnak, ahogyan egyébként anyu betegsége óta tették minden adandó alkalommal. Az egyiknek a lánya volt. A másiknak a felesége. De mindkettőjük helyzetét felülírta az enyém. Mert nekem az anyukám volt. A nagyi hosszan hallgatott, majd megköszörülte a torkát. – Nézd, nincs két egyforma ember, és nincs két egyforma gyász sem. Az legyen a legnagyobb bajod a történtek után, hogy a kamasz lányod félt téged és figyel az egészségedre. Ennél csak rosszabb opciók léteznek. 

– Persze, tudom – közölte apu megbánva a szavait. – De ez nem élet egy tizenhét éves lánynak – tette hozzá kimerülten. – Azért örültem ennek a versenynek, mert végre kimozdulna egy kicsit, és nem nyomná agyon és fullasztaná meg az, ami itt körülveszi. Minden érintetlenül van a lakásban, semmit nem enged még arrébb rakni sem. Ahogyan az anyja hagyta, úgy áll minden. Nem akar elköltözni innen, nem akar semmit. Azt akarja, hogy minden a régi legyen, de az már nem lesz soha! – beszélt el-elcsukló hangon, amitől akaratlanul is könnycseppek gördültek le az arcomon. A nagyi sokáig hallgatott, majd hosszasan kifújva a levegőt, végre megszólalt:

– Eljövök hozzátok egy kis időre – mondta ki, amitől görcsbe rándult a gyomrom, mert tudtam, ha a nagyi jön, azt apu kudarcként éli meg. Miután anyu elment, a nagyi miattam sokat volt nálunk, de aztán apu elküldte, mondván, hogy az életnek vissza kell térnie a normál kerékvágásba. Ez valójában csak ürügy volt, a valóság inkább úgy nézett ki, hogy elképesztően sokat veszekedtek, és nem bírták az idegeik. Azt pedig, hogy egy évvel később apu hívja a nagyit, mert segítségre szorul velem kapcsolatban, biztos, hogy apu a saját sikertelenségének fogja elkönyvelni, amitől összeszorult a mellkasom, és úgy éreztem, összeroppant a bűntudat. Ezt nem tehettem meg vele.

Pillanatok alatt kellett döntenem. Szorosan lehunytam a szemem, majd erőt vettem magamon, és nagy hanggal felcsaptam a lámpámat, hogy odakint tudjanak az érkezésemről, aztán megragadtam az ajtómat, kirántottam, és mintha csak most indultam volna, kimentem a szobámból.

Apu azonnal felém fordult, és mint akit rajtakaptak valamin, kissé feszengve nézett, megpróbálva kideríteni, hogy hallottam-e valamit.

– Csak szomjas vagyok – legyintettem, aztán lehajoltam a gép elé. – Szia, nagyi – integettem a laptopba, majd a hűtőhöz mentem.

– Szia, drágám – köszönt vissza. – Hogy vagy?

– Köszönöm, jól – kiabáltam magam mögé a lehető legmeggyőzőbben.

Narancslével a kezemben feltápászkodtam a hűtő elől, és a sarkammal becsaptam az ajtaját, miközben beleittam a dobozba.

– Ami azt illeti, éppen egy versenyen gondolkodom – kezdtem.

– Hanna, ezerszer kértem, hogy ne igyál dobozból. Töltsd ki szépen pohárba – szólt rám apu unottan.

– A tizenhét éves kamaszlányod péntek este dobozból issza a gyümölcslevet. Soha ne fájjon nagyobb dolog miatt a fejed – forgatta a szemét a nagyi a monitoron.

– Ez nem arról szól, hogy… – kezdte apu, aztán megakadt, mint akinek csak most esik le, hogy mit mondtam. – Hogy mit csináltál? – kérdezte tőlem kissé megkésve.

– Az Iskolák Országos Versenyén gondolkodtam.

– Miért?

– Nem tudom… – fújtam ki a levegőt. – Igazából egészen klassznak tűnik – ismertem be, és láttam, ahogyan apu szeme szinte felcsillan.

– Klassznak?

– Hát igen. Végül is szeretem a versenyeket, és ha nem megyek, akkor Zsombor, Bernadett és Lóránt mellé nem fognak tudni berakni erős reálost. Talán szükség lenne rám. Még átgondolom. Szia, nagyi – intettem, és otthagytam aput, aki a döbbenettől megszólalni sem tudott. Becsuktam magam mögött az ajtót, de hagytam egy kis rést, hogy halljam a továbbiakat.

– Na látod, gondoltam, hogy túlzás, amit Hannával kapcsolatban képzelsz. Csak kamasz, és ezért változékony a viselkedése. Más nincs vele – erősködött a nagyi.

– Te viccelsz, ugye? Az elmúlt percben hallottam először ezeket a neveket, hogy Zsombor meg Bernadett és Lóránt.

– Na és? Legalább vannak barátai. Ne gondold túl a dolgokat. Hagyd, menjen csak a versenyre.

– Én hagyjam? Hiszen én akartam a legjobban, hogy menjen! Ki érti ezt? – fogta a fejét apu. – Először egy gombóc fagyit kapok, aztán ez a megváltozott vélemény a versenyről – csodálkozott apu. – Lehet, hogy visszatér önmagához?

– Még az is lehet – biccentett a nagyi határozottan. – Egyébként milyen versenyről van szó?

– Az Iskolák Országos Versenye – felelte apu.

– Az meg mi? – kérdezte a nagyi, és értetlenül belehajolt a kamerába.

– Nem ismered? Pedig híres – mondta apu. – Na mindegy, egy verseny, ahol az ország különböző iskoláiból a diákok csapatokban mérik össze a tudásukat.

– Érdekesen hangzik. Hol rendezik?

– Nem tudni, a szervezők csak a verseny első napján mondják meg, addig homály fedi a helyszínt. A leírás szerint azért, mert így nem tudnak felkészülni előre, és izgalmasabb. A tavalyi évben például a Balatonon volt megrendezve, így az odaérkező csapatok negyede ki is esett, mert nem tudtak úszni a versenyzők.

– És ez hogy derült ki, belefulladtak? – kérdezte a nagyi, mire majdnem felnevettem, amikor rájöttem, hogy én ezt a beszélgetést már nem is hallhatnám.

– Dehogy – vágta rá apu. – Megérkeztek, a szervezők közölték, hogy nagyrészt vizes feladatok lesznek, a kísérő tanárok pedig feladták a versenyt ott, ahol úszni nem tudó diákok voltak a csapatban.

– Értem – biccentett a nagyi. – És erre a borzalomra küldöd a lányodat? – kérdezte szarkasztikusan.

– Nem borzalom! Utánanéztem, ez egy hivatalos versenyprogram. És nem tudom, a többi diáknak miről szól, de ha Hannának arról, hogy kiszakadna innen egy kicsit, ahol megfojtják az emlékei, akkor menjen. Legyen vele egykorúakkal, töltsön el két hetet valahol, ahol nem minden gondolata szól az anyjáról, hanem talán csak minden második. Én már ennyivel megelégednék – suttogta apu szomorúan.

– Te megleszel? – érdeklődött a nagyi némi hallgatás után, és őszintén meglepett, hogy apu felől kérdezett.

– Persze – felelte apu, de akkor is ezt válaszolta volna, ha nem így van. – Én enni fogok. Korlátlanul. Bármit – tette hozzá vágyakozón, mire összehúztam a szemem, és némán hallgatózva megráztam a fejem.

Azt csak hiszi – gondoltam, és leültem a laptopom elé, megnyitottam a diétatáblázatát, majd számolni és szerkeszteni kezdtem.

Mikor végeztem, kinyomtattam az oldalakat, aztán megnyitottam a Facebookot, és megkerestem az ismerőseim között Kocsis igazgatót. A billentyűzet felett egy pillanatra megállt a kezem, és megpróbáltam végiggondolni, hogy mire vállalkozom. Már szinte bezártam volna az oldalt az üzenet megírása nélkül, amikor a fülemben visszhangozni kezdtek apu szavai, hogy mennyire tehetetlen velem szemben, és mennyire bántja ez a dolog. Ezért egy mély sóhaj kíséretében gyorsan ráírtam Kocsisra, csak egy mondatot, miszerint részt veszek a versenyen. Aztán terveim szerint gyorsan be is zártam volna az ablakot, de pechemre online volt, és azonnal reagált.

„Hanna! Rendkívül boldog vagyok a hírtől! Nagyon köszönöm!” – írta vissza, én pedig zavaromban nem tudtam, hogy mit reagáljak, ezért küldtem egy puszit küldő smiley-t. Ahogy rányomtam az enterre, már meg is bántam. Jézusom, miért küldtem ezt? A fejemet fogva vártam a válaszát, de csak olvasottnak jelölte az üzenetet, aztán azt mutatta, hogy az igazgató offline. Nem csodálkoztam.

Megnéztem az ismerőseim listáját, a legtöbbjükkel hónapok óta nem váltottam üzenetet, Lóránttal pedig a jelek szerint még soha, ezért ráírtam.

„Szia! Jövök veletek én is a versenyre. Hanna”

Azonnal elolvasta, és válaszolt is. Egy gifet küldött, amiben egy férfi örömében ordít.

„Tudsz valami részletet azon kívül, amit Kocsis délután mondott?” – írtam neki újra. Egy másik gifet küldött, amin egy kiscica a fejét csóválja.

„Hát jó, ha esetleg van valami, szólsz?” – kérdeztem. Lóránt egy giffel válaszolt, amin egy tag feltartja a hüvelykujját. Hát, ezzel nem mentem sokra. Bernadett nem volt az ismerősöm, de megkerestem, és bejelöltem. Nem volt nehéz megtalálnom, több közös ismerőst is jelzett az adatlapja a suliból, továbbá a profilképén vízilabdakapus-sapkában volt egy medencében, a timeline fotóján pedig egy fiúval ölelték egymást. Talán két másodperc telt el, és már vissza is igazolt, ezért írtam neki is.

„Szia! Bent vagyok én is a versenyen, gondoltam, szólok, hogy mégis jövök csapattagnak” – küldtem el.

„Jó. Örülök” – írta, és úgy tűnt, nem túl bőbeszédű lány.

„Köszi. Zsombinak is mindjárt megírom. Lóránttal pedig már beszéltem. Vagy valami olyasmi…” – írtam.

„Beszéltél Lóránttal?” – kérdezte.

„Az túlzás. Mindenre gifekkel reagált”

„Akkor úgy jártál, mint én. Valami macskás gifet küldött, kinyomtam” – írta, én pedig elolvasva az üzenetet hangosan felnevettem, miközben már jött is egy újabb üzenet Bernadetttől. „Hanna, most mennem kell, balhé van a pasimmal”

„Oh. Sajnálom” – válaszoltam.

„Nem kell, megoldom, csak nem veszi be, hogy létezik az IOV. Azt hiszi, kitaláltam az egészet, hogy megszabaduljak tőle két hétre.”

„Jaj. Nem hallott még a versenyről?”

„Senki nem hallott erről a versenyről!” – zárta le, és kilépett. 

Utolsóként Zsombort kerestem meg, és a profilomhoz adtam barátnak. Ő is azonnal visszajelölt, és már írt is.

„Kösz, hogy barátok lettünk, Hanna!” – írta, mire önkéntelenül is elmosolyodtam azon, hogy mennyire kedves.

„Én köszi” – írtam vissza, aztán gyorsan hozzátettem: „Jövök veletek a versenyre.”

„Komoly?”

„Igen.”

„Marha jó! – üzente. – Várj, mindjárt jövök, csak nagyon benne vagyok a Millennium Falcon-modellezésében, és kiszárad a ragasztó!”

„Nem, csináld csak, majd beszélünk” – köszöntem el, és már be is zártam volna a Facebookot, amikor megláttam, hogy van egy új üzenetem. Kocsis igazgató írt. Rémülten kattintottam rá, majd értetlenül meredtem az üzenetére. Egy napszemüveges smiley-t küldött. Ezt jól átgondolta, cirka tizenegy perc alatt. Hát, ha már ilyen haveri lett a kapcsolatunk, akkor gyorsan kikapcsoltam a gépemet, és az ágyamon végigdőlve a kezembe vettem a versenyről kapott anyagot, hogy átolvassam. Mikor végeztem vele, kivettem a táskámból a melegítőt, és a pizsamámra felvéve a pulcsit, megnéztem magam az íróasztalom tükrében. Megfordultam, és a vállam felett leolvastam a feliratot a pulcsi hátulján. Szirtes. A fehér betűk szinte világítottak a félhomályban. Sóhajtva visszafordultam, majd levettem magamról, és rádobtam a fotelem karfájára.

3.

Reggelre Kocsis igazgató hivatalosan is benevezett a versenyre, így ébredés után egy névre szóló e-mail fogadott a szervezőktől. A tájékoztatásban örömüket fejezték ki, hogy részt veszek az idei IOV-on, kérték, hogy kitöltve küldjem vissza a jelenléti ívet egy szülő vagy gondviselő aláírásával, végezetül pedig kaptam egy felsorolást arról, mit vigyek magammal a kéthetes megmérettetésre.

Reggeli közben apuval a homlokunkat ráncolva olvastuk a kinyomtatott listát, és hosszú idő óta először a néma csendet nemcsak a kanalak és tálak koccanása törte meg, hanem a beszélgetésünk.

– Szóval azt írják, hogy ezeket a dolgokat vigyem magammal, de ebből még mindig nem derül ki, hogy hová megyünk. Bárhol lehet a verseny – sóhajtottam.

– Valóban – olvasta apu. – De több tétel utal arra, hogy vízpartra visznek titeket. Nézd csak… – gondolkodott, egymás után rábökve a fürdőruha, naptej, úszószemüveg sorokra.

– Megtévesztés – ellenkeztem, hallgatva az ösztöneimre. – Naptej mindenhol kellhet, a másik kettő pedig elterelés, aminek kiváló, mert könnyű, és kis helyen is elfér, viszont szerintem nem lesz rá szükség. Tavaly vizes verseny volt, nem lépik meg újra a szervezők.

– Vagy mégis, pont azért, mert senki nem számít rá – figyelmeztetett.

– Nem – mosolyodtam el. – Sokan számítanak rá, a mi csapatunkban is van vizes.

– Kicsoda?

– Bernadett. Évfolyamtársam, vízilabdakapus – meséltem.

– És kik a többiek?

– Az osztálytársam, Lóri, aki… Izmos a vádlija – legyintettem. – És egy kilencedikes kissrác, Zsombor. Ő nyerte idén az országos robotikaversenyt.

– Valóban? Ilyen fiatalon? – pillantott rám apu a szemüvege mögül.

– Igen. Aranyos kölyök. És nagy rajongója a Műszaki Egyetemnek. Ígértem neki, hogy valamikor bemehet hozzád. Nagyon lelkes volt.

– Persze, szívesen fogadom és körbevezetem – bólintott apu, és közben már rá is guglizott Zsomborra, hogy megnézze, mivel nyerte a robotikaversenyt, miközben én a listán szereplő tételeket húztam ki, meghagyva azokat, amiket még be kell szereznem.

– Vennem kell szúnyogriasztót, kullancs elleni krémet, és szereznem kell valahonnan egy… gumicsizmát – néztem fel a papírból értetlenül.

– Gumicsizmát? Talán egy tanyára visznek titeket? – csillant fel a szeme.

– Sajnos ennyiből nem lehet következtetni, mivel vinnünk kell edzőcipőt és papucsot is. Ez alapján bármi lehet. Tanya, vízpart, ki tudja – tártam szét a karomat. 

– Érdekes – tette fel a mutatóujját elismerően apu, akit láthatóan sokkal jobban lázba hozott az egész IOV, mint mondjuk engem, és úgy tűnt, nagyon erősen gondolkodik, miközben az asztalon lévő kosárból kiemelt egy zsömlét. – Nagyon ravasz ez a tájékoztató.

– Nagyon – erősítettem meg, és egy laza mozdulattal kivettem a kezéből a pékárut, amit egy abonettre cseréltem. Apu meggyötört arccal fintorgott, és beleharapott, undorodva rágva a száraz extrudált kenyeret. – Tessék, egyél hozzá sovány joghurtot – tanácsoltam.

– Éppen akartam mondani, hogy arra vágyom – dünnyögte segélykérőn nézve körbe, de csak ketten voltunk. Ahogyan már egy ideje. – Mennyi ruhát kell pakolni két hétre? – jutott eszébe.

– Csak amiben alszom, és pólókat. A leírás alapján a versenyen a sulitól kapott egyenmelegítőt kell viselnünk. Minden csapat más színűt, így leszünk megkülönböztetve egymástól – olvastam fel a lapról a részleteket, apun pedig látszott, hogy egyre jobban élvezi ezt az egészet. Bárcsak én is elmondhattam volna magamról ugyanezt.

– És milyen színt kaptatok? – kérdezte.

– Várj – álltam fel, és bementem a szobámba, ahol magamra vettem a felsőt, és kimentem benne a konyhába. – Mi vagyunk a pirosak – jelentettem ki a lehető leglelkesebben, és megfordulva megmutattam apunak a suli feliratát is.

– Jól áll – dicsért meg kedvesen.

– Köszönöm.

– Egyet kaptatok belőle? – érdeklődött.

– Igen, de az igazgató küldött egy üzenetet, hogy hétfő reggel az induláskor kapunk egy váltást is, plusz itt azt írják – mutattam fel a tájékoztatót –, hogy lesz lehetőség mosni a táborhelyen.

– Akkor vennünk kell mosóport is – jegyzetelt apu a telefonjába, ahol gondosan felírta, hogy mire lesz szükségem. – Ez annyira izgalmas – nézett fel a telefonjából.

– Gondolod? – kérdeztem meglepetten.

– Nagyon! Ígérd meg, hogy amikor csak tudsz, beszámolsz nekem a részletekről – kérte.

– Persze – mosolyodtam el. – Viszont itt látok korlátozást a telefonhasználattal kapcsolatban, a feladatok alatt például le kell adni, és nem lehet nálunk – olvastam a sorokat homlokráncolva.

– Érthető döntés – helyeselt apu pedagógusfejjel gondolkodva. – Hiszen akkor segítséget tudnátok kérni, vagy akár kiguglizni a megoldást. Ami csalás.

– Igaz, sokkal jobb, hogy ismeretlen helyszínen leszek a telefonom nélkül, de legalább nem csalok – forgattam a szemem.

– Hanna, egész éjjel a versenyről olvastam. Hihetetlen, hogy ez idáig még csak nem is hallottam róla – gondolkodott. – Az IOV biztonságos, kreatív, csapatépítő, és nem mellesleg a beszámolók alapján egy életre szóló élmény – mondta lelkesen, nekem pedig nem volt szívem elrontani az örömét, ezért magamra erőltettem egy „alig várom!” típusú mosolyt, és miután befejeztük a reggelit, elindultunk, hogy beszerezzük a felírt kellékek közül a hiányzó darabokat.

Valójában az Iskolák Országos Versenye már azelőtt, hogy elkezdődött volna, megváltoztatott valamit, amiért nem győztem elég hálás lenni. Egy kicsit kizökkentett minket a monotonitásból, a kialakult rutinunkból, és abból, ahogyan mi ketten voltunk apuval. Életet hozott az életünkbe, amire már rég nem volt példa. Miután befejeztük a reggelit, és kiléptünk az ajtón, a következő két nap csak a készülődésről szólt. És mi végig beszélgettünk, hosszú-hosszú idő után először nem lehangoltan és szomorúan, hanem valamiféle izgalommal és várakozással telve. Nem érintve témát, amitől gombóc keletkezik a torokban, vagy elhomályosodik a tekintet. Kizárólag a versenyről szólt minden, teóriákat gyártottunk, esélyeket latolgattunk, hipotézisekkel bombáztuk egymást, és rejtett jeleket kerestünk a tájékoztatóban. Beszélgettünk a gyógyszertárban várakozva, amíg kullancsriasztót és szúnyogcsípés elleni krémet vettünk, beszélgettünk a kertészetben, amíg beszereztük a gumicsizmát. Beszélgettünk a drogériában, amíg helytakarékossági okokból travel size méretű sampont és tusfürdőt választottam. Beszélgettünk a plázában sétálva, amíg a velem egykorúak csapatokba verődve bandáztak, kiélvezve a nyári szünetet. Egész hétvégén beszélgettünk, még akkor is, amikor vasárnap este behúztam a sporttáskám cipzárját, és készen álltam az indulásra. Idejét sem tudtam már, mikor volt utoljára, amikor valami ennyire elterelte a figyelmemet. Anyu betegsége óta biztosan nem volt ilyen. És bár minden pillanatban azt kívántam, bárcsak eggyel többen lennénk, és ne csak mi ketten apuval, határozottan jót tett az, hogy a készülődés kiszakított abból a sötét gödörből, ahonnan a nyarat néztem volna végig, ha nincs ez a verseny.

– Hát… minden megvan – zárta be a jegyzetet apu a telefonján, így egy pillanatra megláthattam a háttérképét, amiről ösztönösen elkaptam a tekintetem, mert nem bírtam sokáig nézni. A beállított fotón hárman vagyunk, nagyjából tizennégy hónappal ezelőtt. A szelfin anyu már nagyon beteg volt, a kórházhoz tartozó kertben készült, amikor a padon ültünk egy tavaszi napon. Mosolyog a felvételen, a bőre természetellenesen sápadt a napsütésben, a tekintete pedig réveteg és nagyon csillogó. A drasztikus fogyástól a bőre ráfeszült az arccsontjára, a fejére kendőt kötött, mert a kezeléstől kihullott a haja. Emlékszem, a kép készültekor nevettünk, és tervezgettük, hogy majd amikor meggyógyul, és vége lesz ennek az időszaknak, mennyi mindent fogunk együtt csinálni. Aztán vége lett annak az időszaknak. De már nem csinálunk semmit együtt.

– Hanna? – szólt apu, mire kizökkentem a gondolataimból, és megráztam a fejem.

– Bocsánat, mondtál valamit?

– Igen – felelte. – Hogy hívás van a laptopodon – mutatott az ágyamra, én pedig a meglepettségtől egy pillanatig teljesen lefagytam.

– Nekem? – kérdeztem kábán, aztán feltápászkodtam a sporttáskám mellől, és az ágyhoz lépve ránéztem a készülékre. A Skype-on keresett valaki. – Igen? – szóltam bele kissé feszülten.

– Hanna? Újvári Hanna? – nézett bele a kamerába egy srác.

– Igen – feleltem, mert ez így volt. Csak éppen nem tudtam, hogy kivel beszélek.

– Szia! Figyelj csak. Megtennél valamit? – kérdezte türelmetlenül. A srác tizennyolc körüli lehetett, és olyan gyűrt füle volt, mint a birkózóknak.

– Ki vagy? – kérdeztem csodálkozva.

– Ja, bocs. Én vagyok az, a Dani!

– Milyen Dani? – pislogtam nagyokat, miközben apu behúzta a sporttáskám cipzárját, és gyanakvóan nézett fel rám.

– Baj van? Valaki kéretlenül hív? – szaladt össze a szemöldöke.

– Ja, bocs – nézett bele a srác a kamerába. – Dani vagyok, Bernadett pasija – mutatkozott be. Ó. Tehát ő Dani, Bernadett pasija. Így már minden világos. Vagyis majdnem.

– Oh, oké. És honnan tudtad a Skype-nevem? – tettem fel a jogos kérdést.

– Ja, megmondom – közölte, és rövid ismeretségünk alapján biztos voltam abban, hogy Daninak a „ja” lehet a kedvenc szava. – Elkértem attól a gyerektől, aki megy veletek erre a versenyre.

– Zsombortól? – kérdeztem.

– Ki? Ja, nem, a másiktól. Aki gyúrt, miközben beszéltünk.

– Lóránt – bólintottam úgy, mint aki ennyiből mindent ért.

– Ja, az! Na, ő adta meg a számod, és figyelj már.

– Figyelek – mondtam a kamerába nézve, miközben intettem apunak, hogy semmi fontos, mert szemmel láthatóan nagyon érdekelte, hogy ki az a Dani, aki engem hív.

– Bernadett mondta, hogy van ez a verseny. Én esküszöm, azt hittem, hogy kamu, de csekkoltam, és frankónak tűnik.

– Az is – erősítettem meg. – Frankó – ismételtem, kissé furcsán érezve magam a szóhasználattól, mire apu is értetlenül meredt rám. Újra legyintettem felé, hogy még mindig nem fontos, amit hall.

– Na. Ja, jól van akkor – hadarta Dani. – De közben azért mégis elgondolkodtam – mesélte.

– Min? – kérdeztem teljesen tanácstalanul.

– Hogy a verseny lehet, hogy frankó, de azért na.

– Na? – kérdeztem, visszatartva a nevetésemet.

– Na – ismételte meg. – Na de mégis – bólogatott felháborodottan.

– Mégis mi? – nógattam, mire apu már tényleg nem bírta tovább, és a hallottak alapján megrázta a fejét.

– Ki ez az értelmetlen személy, akivel beszélsz?

– Bernadett barátja – segítettem ki, és újra a kamerába néztem. – Dani, miben tudok segíteni?

– Ja, na ez az! – kapta el a fonalat újra. – Szóval az frankó, hogy mentek a versenyre, de az nem frankó, hogy a csajom elmegy két hétre, és akkor ennyi.

– Mi ennyi?

– Hát ennyi. Elmentek a versenyre.

– Így van – bólintottam.

– És ennyi? – kérdezte.

– Dani, mi ennyi? – emeltem fel a hangom, meredten bámulva a kis videóablakot, mert bár életemben először beszéltem a taggal, kezdett kiborítani az értelmetlenségével.

– Hát hogy Bernadett ott lesz két hétig. Erről nem volt szó. Mennyi csávó lesz ott körülötte? Mi? Na? Hát ennyi – erősködött tovább, mire végre megértettem, hogy mit akar tőlem.

– Ó, oké, értem – sütöttem le a szemem. – Figyelj, biztosíthatlak róla, hogy ez egy sulis verseny, kizárólag arról szól, hogy megnyerjük a kupát, és így nagyjából kimerül ennyiben. Nem hiszem, hogy van okod aggódni bármi vagy bárki miatt – mondtam, közben a telefonomon megnyitottam a Facebookot, és Bernadett adatlapjára léptem. A falán szinte csak közös szelfik voltak Danival, mosolygós, ölelős, vagy éppen csókolózó felvételek, amit látva elmosolyodtam, majd megráztam a fejem, és megpróbáltam elhessegetni a srác rémképeit a versennyel kapcsolatban. – Ne aggódj, nyerni megyünk, nem barátkozni – nyugtattam. Több másodperces hallgatás követte a mondandómat, és már azt hittem, Dani lefagyott, de közben láttam pislogni, ezért rájöttem, hogy igazából csak hallgat. – Jó lesz így? – érdeklődtem, bízva abban, hogy valamiképpen szóra tudom bírni.

– Még agyalok – kért türelmet.

– Értem, akkor addig én… várok – tártam szét a karomat tanácstalanul.

– Na jó – szólalt meg nagyjából egy perc után. – Vágom, amit mondasz.

– Örülök – nevettem fel akaratlanul.

– De hadd kérjek már valamit, Hanna.

– Igen?

– Figyelsz azért? Bernadettre?

– Persze.

– És ha valami csávó a közelébe megy vagy nyomul rá, küldj egy üzit, meg azt, hogy hol vagytok, mert jövök, és leverem a picsába – szemléltette, hogy mi fog történni.

Apu, aki fültanúja volt a tervnek, kérdőn pillantott felém, és a döbbenettől széttárta a karját. Szórakozottan legyintettem felé, hogy még mindig nem fontos, amit hall, aztán visszanéztem Danira, aki továbbra is eltökéltnek tűnt.

– Hidd el, ha bármi olyat látok, ami nem tetszene neked, jelentkezni fogok – nyugtattam meg Danit.

– Jó. Bejelöllek Facebookon. Jelölj vissza.

– Rendben – ígértem meg.

– Kösz. Ja, és Hanna.

– Igen?

– Ne mondd Bernadettnek, hogy smúzoltunk. Jó?

– Én ilyet semmiképpen nem mondok – ígértem meg, utalva arra, hogy az életben nem használtam még ezt a kifejezést, és nem is áll szándékomban.

– Ja, jó – nyugodott meg. – Akkor csá.

– Csá – köszöntem el szórakozottan, és bezártam a videóhívást. Apu úgy nézett rám, mint akinek egészen sok kérdése van, mire csak legyintettem, és megráztam a fejem. – Nem fontos – közöltem, a Skype azonban újra hívást jelzett. Bernadett nevét írta ki, mire fogadtam.

– Keresett téged? A Dani? – tért rögtön a tárgyra a kamerába nézve. Ujjatlan pólóban volt a szobájában, és az esti hőségtől gyöngyözött a homloka a lámpafényben.

– Honnan tudja mindenki a Skype-nevem? – kérdeztem vissza.

– Lóránt adta meg – válaszolta szűkszavúan. – Szóval? Beszéltél vele? – meresztgette a szemét. Én pedig hirtelen nem tudtam, mit mondjak, az imént ígértem meg, hogy tartom a számat, de nem számítottam Bernadett felkérdezésére. Öt másodpercen belül.

– Hát igen, de csak azért, mert egy kicsit aggódik a verseny miatt, és talán féltékeny – motyogtam kínosan érezve magam a szituációban.

– Mindig ez van – mondta. – Bocs a hívásáért. És az enyémért is.

– Semmi gond – feleltem furcsán.

– Reggel találkozunk. Szia, Hanna! – köszönt el, és bezárta a videóhívást.

– Szia… – mondtam, de addigra már nem volt kinek.

Apu meredten bámult rám, és nagyon úgy tűnt, hogy a szavakat keresi, amikor újra, immáron harmadszorra jött egy bejövőm a Skype-on. Engem ennyiszer összesen nem hívtak az elmúlt időszakban, ezért a fejemet rázva néztem a felugró ablakra. Lóránt volt az.

– Szia, Lóri – vettem fel. Lóránt a videó alapján egy edzőteremben volt, mögötte sűrűn csattogtak a gépek, ő pedig egy padon ült, és a szabad kezével, amelyikkel nem a telefont tartotta, súlyokat emelgetett.

– Hanna! Szia! Figyi, ketten is kérték az elérhetőségedet, Bernadett meg a barátja. Én csak a Skype-ot tudtam, ott fognak keresni. Uh – emelgette a súlyzót beszéd közben.

– Már beszéltem velük – feleltem.

– Oké, csak akartam mondani, hogy tőlem tudják, én adtam meg, remélem, nem gáz.

– Nem, dehogy – nyugtattam meg.

– Akkor jó. Megijedtem, mert mikor megadtam, rájöttem, hogy nem is kérdeztem meg tőled, aztán tanácstalan voltam – mesélte el részletesen, hogy mi is történt pontosan. Elképzeltem, ahogyan Lóránt tanácstalan a teremben, mire önkéntelenül is elmosolyodtam.

– Semmi gond, Lóri – szóltam kedvesen. – Készen állsz holnapra?

– Aha. Bicepszezek még egy kicsit. Hogy jól nézzek ki a Balcsira – vigyorgott.

– Aha. De nem, nem, várj – ellenkeztem. – Az a tavalyi verseny volt. Idén nem ott rendezik meg.

– Ne már! Ez biztos?

– Szerintem igen – lomboztam le.

– Akkor hol?

– Passz. De ne vizes versenyre készülj, nem az lesz.

– Mi lehet, ha nem az? – gondolkodott el. Aztán tovább gondolkodott. És közben hallgatott.

– Azért elég sok minden más lehet – segítettem ki, amikor rájöttem, hogy ezzel így nem fog boldogulni.

– Például?

– Hegy. Erdő. Alföld. Tanya. Város – soroltam.

– Hát ebbe így nem gondoltam bele – ismerte be, és levette a nyakából a törülközőt, majd az arcába nyomta. Én pedig végignéztem, ahogyan megtörli magát.

– Értem – köszörültem meg a torkom, mire Lóri végre kinézett a törülköző mögül, és felfogta, hogy még videóhívásban vagyunk. – Azért mondom, hogy készülj úgy, hogy bármi lehet. A vizesre van a legkevesebb esély – tanácsoltam.

– De bepakoltam a pálmafás sortomat! – jelentette ki.

– Ez nagyon klassz, Lóri, biztosan hasznodra lesz – ironizáltam. – Reggel találkozunk – köszöntem el, és kinyomtam a Skype-ot. Aztán a biztonság kedvéért kikapcsoltam a laptopomat. Apu kérdőn nézett felém, mire tehetetlenül széttártam a karomat. – A többiek is készülnek…

– Azt hallom – forgatta a szemét. Ekkor a telefonom rezgett egyet, de ezúttal nem hívott senki, hanem értesítésem jött. A suli megemlített egy posztban. Megnyitottam az oldalt, és olvasni kezdtem.

Szirtes Gimnázium megosztott egy bejegyzést. Épp most.

Kedves diákjaink! Nagy örömünkre szolgál bejelenteni, hogy az idei Iskolák Országos Versenyén iskolánkat Kozák Bernadett, Vári Lóránt, Újvári Hanna és Szalai Zsombor képviseli. Kísérőként a versenysorozaton részt vesz Takács Titanilla történelem-tanárnő. Kérünk benneteket, hogy drukkoljatok a Szirtes-delegációnak, biztassátok őket, és kövessétek az oldalt a következő két hétben, amikor is minden részletet megosztunk majd a verseny alakulásáról. A csoport holnap reggel hét órakor indul az eddig ismeretlen helyszínre, hogy iskolánk színeiben kiálljon a többi versenyző ellen. Lehetőség van személyesen is elköszönni a csapattól, holnap reggel hat harminckor mindenkit sok szeretettel várunk a Szirtes előtt. Búcsúzzunk együtt, és biztassuk közösen a csapatunkat! Hajrá, Szirtes! Kocsis igazgató.

A poszt alatt pedig azonnal megjelentek a kommentek:

„Reggel fél hétkor? A suli előtt? Nyári szünetben? Kocsis jól van?”

„Megy a halál oda hajnalban”

„Pontosan kik ezek, akik mennek? A Szirtesbe járnak egyáltalán?”

„A vízilabdás csajt ismerem!”

„Takács Titanilla történelem-tanárnő… Ennyi t betűt bakker”

„Menjetek már! Titanilla tanárnővel mennek? Vele én is mennék bárhová!”

„Akkor most ezeknek kell megölniük egymást, vagy mi ez az egész?”

„Loool!”

„Hajrá, Bernadett!!! Szeretlek! Dani”

„Ki az a Dani?”

„Aki szereti Bernadettet.”

„Kussoljatok, gyíkok, én a Dani vagyok, Bernadett pasija!”

„Hú, de erős valaki”

„Gyere privátba, ott arcoskodjál!”

„Szerintetek vigyem a pálmafás sortom vagy sem?” – érkezett meg Lóri is a kommentszekcióba, egy gifet is beszúrva, amin egy rajzfilmfigura töpreng.

Úgy döntöttem, hogy eleget láttam a netből, ezért bezártam az oldalt, és apu után mentem, aki kivitte az előszobába a bepakolt sporttáskámat.

– Korán kelünk – jelentette ki.

– Tudom – biccentettem. – Biztos, hogy… Hogy jó ötlet ez? Két hét nagyon sok idő, és te egyedül leszel addig – néztem rá szomorúan.

– Miattam ne aggódj! Figyelni fogom a versenyt, és várom, hogy beszámolj esténként – simította meg az arcomat mosolyogva.

– Rendben. Átküldtem az étrendtáblázatodat, de kiragasztom a hűtőre is – jutott eszembe.

– Hanna, ne velem foglalkozz, kérlek – ingatta a fejét.

– Valakinek kell kettőnk közül – mondtam keserűen.

– Jól leszek. És ha ennyire fontos neked, akkor betartom a táblázatot – húzta el a száját.

– Köszönöm! Van benne egy meglepetés is – vigyorogtam lelkesen, miközben apu megnyitotta a telefonján, és belenézett.

– Zabszelet reggelire?

– Igen – tapsoltam elégedetten.

– Ez a meglepetés? Zab? – kérdezte elképedve, és nagyon úgy tűnt, hogy nem osztozik az örömömben.

– Bízz bennem, finom!

– Hogy lehet finom valami, aminek zab a neve? Azt hittem, a meglepetés fánk lesz. Vagy palacsinta.

– Erről nem nyitok vitát. Egészségesen étkezel, mert minden statisztika alapján most vagy a legveszélyeztetettebb korban! – figyelmeztettem újra. – Megelőzzük, amit csak lehet – tettem hozzá.

– Rendben – hagyta rám fáradtan, és a száját húzva nézett bele újra a listába. – A H betű mit jelent?

– Hogy a hűtőben van, már elkészítettem. – A hűtőhöz vezettem, és  elmagyaráztam a rendszerezést. – A dobozok tetején van a post it, hogy mit tartalmaz. „P” a padlizsánkrém. „G” a gránátalma – mutattam.

– És a „T”? Takony?

– Apu!!! – kiáltottam rá mérgesen.

– Elnézést, csak úgy néz ki – pöckölte meg az átlátszó doboz oldalát.

– Az tökkrém! – kértem ki magamnak.

– Úgy mindjárt más – forgatta a szemét, majd látva, hogy mennyit dolgoztam vele, megenyhült. – Az ott tényleg jól néz ki – pillantott hálásan a legfelső polcra.

– Igen, de az az én reggelim holnapra – hadartam, és inkább gyorsan becsuktam a hűtőt.

– Szerinted ez fair? – háborodott fel.

– Szerinted én vagyok negyvenöt és ötvenöt év közötti férfi? – kérdeztem vissza reflexből. Erre nem tudott mit mondani, ezért, mint mindig az elmúlt egy évben, most is megadta magát.

– Ötvenhat évesen kapok majd egy fánkot? Ha kikerülök a statisztikádból?

– Meglátjuk. Még átgondolom – vigyorodtam el.

– Na, nyomás aludni, mindjárt kelünk – pillantott az órájára.

– Te is lefekszel?

– Mindjárt – felelte.

Fogmosás után elköszöntem aputól, majd a szobámba mentem, de nem csuktam be teljesen az ajtómat, hanem résnyire nyitva hagytam, és pár percig füleltem. Ugyanazt csinálta, mint mindig, amikor azt hitte, hogy már alszom. A laptopján nézett régi videókat. Újra és újra. Anyu hangját hallva összeugrott a gyomrom, és olyan fájdalmat éreztem, hogy szinte összerogytam. Kívülről tudtam, hogy mit mond a felvételen, másodpercre tudtam, mikor következik a nevetése, mikor szól élénkebben, mit, miért és milyen hangsúllyal válaszol. Annyiszor hallgattam már végig titokban a küszöbön ülve, az ajtófélfának támasztva a hátam, hogy a felvétel minden apró nesze az agyamba égett. Óvatosan becsuktam az ajtót, nehogy apu meghallja, és hagytam, hogy a rituáléját egyedül folytassa. A késő este az ő ideje, én pedig nem zavartam benne. Befeküdtem az ágyamba, lekapcsoltam a lámpát, és miközben megforgattam a csuklómon a karkötőmet, oldalra fordultam, és az egyik párnámnak támasztottam a telefonomat. A háttérképemet addig néztem, amíg el nem sötétedett a kijelző, majd újra feloldottam, és addig ismételgettem a folyamatot, amíg végül el nem nyomott a könnyes álom. Az apu telefonján lévő háttérképpel ellentétben az én beállított fotóm jóval anyu betegsége előtt készült róla. Amikor még minden rendben volt.

4.

Elérkezett az Iskolák Országos Versenyének kezdete, vagyis az indulás napja. Reggel fél hétre kellett a Szirtes elé mennem, ezért előre beállítottam a telefonomat öt órára, de magamtól keltem, még az ébresztő előtt. A bizonytalanság, és az, hogy fogalmam sem volt, mire számíthatok, olyan adrenalinnal töltött fel, hogy alig aludtam egész éjjel, többször felébredtem, és folyamatosan kavarogtak a gondolataim.

– Minden megvan? – kérdezte apu az ajtóban állva, kezében a sporttáskámmal.

– Azt hiszem – bólintottam, és fejben leellenőriztem a listámat.

– Fogkrém, fogkefe, ragtapasz… – sorolta.

– Megvan.

– Lányos dolgok – pillantott rám tanácstalanul.

– Elraktam, ami kell – biztosítottam mosolyogva.

– A gyógyszeres neszesszerbe tettél mindent?

– Fájdalomcsillapító, lázcsillapító, görcsoldó, fertőtlenítő spray és sebtisztító horzsolásra – hadartam.

– Jó – biccentett elégedetten. – Töltő a telefonodhoz?

– Megvan.

– Sudoku-alkalmazás unalom esetére?

– Letöltve – biztosítottam.

– Pénz?

– Háromfelé raktam szét, ugyanakkora összegben és címletekben, biztos helyekre, plusz nálam a bankkártyám vész esetére.

– A telefonunk szinkronizálása?

– Megcsináltam, a keresésre kattintva látod, hogy hol vagyok, és én is látom, hogy te hol vagy – bólogattam.

– Nagyon helyes – nézett rám büszkén. – Ékszerek?

– Semmi, mindent itthon hagyok – mondtam, majd láttam, hogy apu tekintete a csuklómra vándorol, és automatikusan megráztam a fejem. – Ezt nem veszem le!

– Rendben, tudom, csak nem szeretném, hogy elhagyd, mert vigasztalhatatlan lennél – figyelmeztetett.

– Nem hagyom el – erősködtem.

– Jó – döntötte el, hogy nem száll velem vitába, mert meggyőzhetetlen vagyok a témában. – Akkor indulhatunk.

– Igen – sóhajtottam kissé bizonytalanul, és mielőtt kiléptem az ajtón, visszanéztem a lakásba. Két hét múlva jövök.

Gyalog mentünk a sulihoz, a júniusi hajnal hűvös volt és párás az éjszakai esőtől, de a levegőben érezni lehetett, hogy ebből délutánra megint kánikula lesz. A piros színű egyenmelegítőt viseltem, ahogyan kérték tőlem. Az eső már nem esett, a kapucnit mégis a fejemen hagytam. Világosbarna hajam két oldalról előrelógott, ahogyan a vizes járdán lehajtott fejjel, az edzőcipőmet nézve sétáltam. A Szirtes előtt a beharangozott búcsúztató ellenére az égvilágon senki nem volt, egy diák sem kelt fel a szünetben hajnalok hajnalán, hogy egy mindenki számára ismeretlen verseny indulóitól elköszönjön. Azért ennél minden sulisnak több esze van. Úgy tűnt, elsőként érkeztünk, így kissé tanácstalanul álltunk a kihalt épület előtt, de az érkezésünk után alig pár perccel megpillantottam a piros színű melegítőbe öltözött Zsombort a szülei kíséretében. A kilencedikes úgy üdvözölt, mintha legjobb barátok lennénk, szinte megölelt nagy izgalmában, aztán bemutatkozott apunak, és ódákat kezdett zengeni arról, hogy mennyire örül az ismeretségnek. Zsombor szülei közben türelmesen és néma csendben ácsorogtak, az arcukon az idegesség jelei látszottak, és azonnal letámadták kérdéseikkel Kocsis igazgatót, amikor megérkezett.

– Biztosíthatom önöket arról, hogy a verseny biztonságos, és amint kezdődik, azonnal kiderül, hogy hol rendezik meg, ne aggódjanak, nem marad titokban – próbálkozott Kocsis a hajnali órában, és biztos voltam abban, hogy nem így szerette volna kezdeni a reggelt.

– Ez nonszensz! – kérte ki magának Zsombor anyukája.

– Kérem, nyugodjon meg – fújtatott Kocsis. – Tájékoztattak arról, hogy abban a pillanatban, ahogy megérkezik a jármű, ami a diákokat szállítja, teljes körű tájékoztatást nyújtanak a verseny helyszínéről. A szabályzat szerint addig azért nem, mert az első években volt példa arra, hogy az iskolák, amikor kiderült a verseny helyszíne, egyszerűen lecserélték a diákokat, és olyat küldtek, akiknek, hogy úgy mondjam, jobban feküdt az adott verseny. Ezért aztán a verseny harmadik évétől kezdve az a szabály, hogy csakis az indulás pillanatában lehet megtudni a helyszínt, a diákok pedig előre regisztrálva vannak, nehogy lecseréljék őket – magyarázta az igazgató.

– Nekem ez akkor sem tetszik! – sopánkodott Zsombor anyukája, és látszott a kilencedikesen, hogy kínosan érzi magát ettől.

– Sikerült felvarrni a nadrágot? – érdeklődtem, hogy eltereljem a figyelmét.

– Igen, megcsináltuk – biccentett lelkesen. – Felvarrtuk a nadrágot, és a pulcsi ujját is – mutatta.

– Klassz – dicsértem meg mosolyogva.

– Ahogy látom, más is szabással töltötte a hétvégét – hunyorgott az igazgató. – Lóránt, mit műveltél a ruháddal? – kérdezte a homlokát fogva, mire valamennyien odafordultunk.

Harmadikként Lóránt érkezett meg, szintén a piros egyenmelegítőben, aminek nadrág részét térd felett levágta. Vállán lazán cipelt egy sporttáskát, úgy lépett hozzánk.

– ’Reggelt! – fordult körbe.

– Miért vágtad le a nadrágot? – kérdezte köszönés nélkül Kocsis.

– Azt mondta, hogy lehet.

– Méretre szabni, igen, ha valakire hosszú, mint Zsombira. De miért kellett levágni?

– Ja, én azt hittem, mindenki azt csinál vele, amit akar. Nekem így jobban áll, szabadon van a vádlim – mutatott a lábára.

– Ó, te jó ég – dünnyögte az igazgató. – Mindegy, a váltóruhát ne vágd le! – kérte.

– Jó – vonogatta a vállát Lóránt.

– Egyedül érkeztél?

– Igen, mondtam anyámnak, hogy nem kell elkísérnie, majd jövök, ha vége a VIO-nak – felelte.

– IOV – segítette ki az igazgató.

– Akkor annak – legyintett. – Hová megyünk pontosan?

– Hát ezt én is szeretném tudni – vágta rá Zsombor anyukája. A vékony testalkatú nő minden izma megfeszült az aggodalomtól.

– Mindjárt, mindjárt, türelem – csitította a társaságot Kocsis, és úgy tűnt, kezdi elveszíteni a kontrollt felettük.

A sarkon befordult a piros melegítőt viselő Bernadett, aki szintén egyedül érkezett, azonban a telefonját a füléhez szorítva beszélt valakivel. Amikor odaért hozzánk, csak biccentett, és feltartotta a mutatóujját, jelezve, hogy várjunk egy kicsit. Ezért mindenki várt.

– Igen. Jó. Rendben, írok, amikor tudok. Én is téged. Szia – nyomta ki a hívást, és a zsebébe csúsztatta a telefonját. – Jó reggelt! – fordult körbe.

– Szervusz, Bernadett! – köszöntötte az igazgató, és izgatottan megdörzsölte a tenyerét. – Felkészültél a nagy megmérettetésre?

– Igen – közölte Bernadett, bebizonyítva, hogy ő az egyszavú válaszok és a tőmondatok mestere. Kocsis vigyorogva várt tőle valami bővebb reakciót, de hamar belátta, hogy ezt nem kapja meg, ezért zavartan ropogtatta az ujjait, és minden erejével azon volt, hogy valamiféle lelkesedést váltson ki a csapatból.

– Szép jó reggelt – szólalt meg egy vékony, nyájas hang mögöttünk, mire valamennyien odafordultunk. Titanilla tanárnő érkezett meg, egy kis gurulós bőröndöt húzva maga után. Ő is az egyenmelegítőt viselte, de valahogy extra XS méretnek tűnt, annyira feszült a combján, hogy szinte szétpattant a varrás mentén. A pulóvert a derekára kötötte, felül pedig egy atlétatrikót viselt, ami melltartó hiányában elég feltűnően láttatta, hogy hideg a reggel.

– Üdvözlöm, Zsombor apukája vagyok – nyújtotta a kezét azonnal a férfi, mire a felesége durván visszahúzta, és bosszúsan mérte végig a szoláriumtól barnult tanárnőt. Úgy tűnt, még nem találkoztak egymással, az apuka legnagyobb pechére a kilencedikeseket nem Titanilla tanárnő tanította történelemre. Mi, többiek már megszoktuk a tanárnőt, és azt is, hogy a fogadóóráin csak apukák vesznek részt. Konkrét rajongói sorok szoktak nála kígyózni.

– Jó reggelt! – nézett rá az igazgató összevont szemöldökkel. – Titanilla, amikor átadtam, nem volt ez a melegítő egy kicsit… nagyobb méret? – érdeklődött finoman.

– Kimostam, és összeugrott – affektált a tanárnő, és legyintett egyet amolyan „ez mindenkivel előfordulhat” stílusban. – Muszáj volt átöblítenem párszor, érzékeny a bőröm – magyarázta nevetve, én pedig elgondolkodtam azon, hogy vajon hányszor és hány fokon mosta ki, mire tini méretűre ment össze.

– Azt látom – bólogatott Zsombor apukája, le sem véve a szemét a töritanárnőről, mire a felesége egy határozott mozdulattal megrántotta a karját, kizökkentve a bámulásból. A tanárnő úgy tett, mintha semmit nem vett volna észre, és átdobta festett szőke haját a válla felett. 

– Na, most, hogy mind megvagyunk, álljatok szépen oda egy fotóra. Oda – mutatott Kocsis az iskola épületére. Felsorakoztunk mind az öten: a négy csapattag és a kísérőnk, Titanilla tanárnő. – Álljatok közelebb egymáshoz! És mosolyogjatok szépen, mutatva, hogy mennyire örültök annak, hogy részt vesztek a versenyben – utasított minket Kocsis.

Esetlenül megálltunk az épület előtt, egymás mellett sorban. Lóránt, Zsombi, Bernadett, én, és végül a pózoló tanárnő, aki úgy nézett ki csücsörítve és béke jelet mutatva, mintha az Instára készítene magáról egy szelfit.

– Nagyszerű. Most forduljatok meg, hogy a felirat is látszódjon a pulóvereteken – kérte Kocsis, mi pedig megfordultunk. – Titanilla, ha kérhetem, te is vedd fel a pulóvert – tette hozzá. A tanárnő lerángatta a derekára kötött pulcsit, és belebújt. A mosás következtében a felsőrész is összeugrott, ezért alig tudta összehúzni a cipzárt mellnél, ráadásul a pulóver hossza nem érte el a nadrág derekát. – Egy kicsit próbáld meg lejjebb húzni, hogy eltakarja a… – kérlelte az igazgató, de feladta a próbálkozást. – Mindegy – dünnyögte.

– Szerintem nem kell, tökéletes a beállás – jegyezte meg Zsombor apukája a háttal álló tanárnőt vizslatva.

– Péter, még egy szó, és elvált szülőként járhatsz fogadóórákra! – hangzott mérgesen Zsombor anyukájának heves reakciója mögülünk, miközben az igazgató lefotózott minket hátulról is.

– A vádlim benne van? Feszítem! – ordította Lóránt.

– Igen, jól látszik a képen – kiáltotta Kocsis. – Most pedig szeretnék kérni egy boomerangot az iskola Instagram-oldalára. Ugorjatok fel háromra!

– Mi? – fordultam hátra kérdőn.

– Egy, kettő – számolt – és három! – ordította. Ekkor valamennyien felugrottunk, az igazgató pedig elkészítette rólunk a felvételt, amin aztán megállás nélkül, a végtelenségig ugrálunk az iskola előtt a verseny kezdetének reggelén, piros egyenmelegítőben.

A következő pillanatban bekanyarodott egy kisbusz az iskola épülete elé. Az oldala frissen lett matricázva, rányomták, hogy Iskolák Országos Versenye – hivatalos támogató. Alatta pedig további szponzorokat tüntettek fel, akiknek a támogatásuk tette lehetővé a verseny megrendezését és lebonyolítását. Gyorsan átfutottam a jól ismert logókat. Ásványvíz, önkormányzat, az egyik mobilcég, gyorsétterem, kempingbolt, sportszermárka, szupermarket, és végül a logikai játékok boltja. Az utolsót látva hálásan lehunytam a szemem. Van remény! Összenéztem apuval, aki ugyanazt gondolhatta, mint én.

A busz leparkolt előttünk, a sofőr kiszállt a járműből, és végignézett a társaságon.

– Szirtes-csapat? – kérdezte rekedt, dohányos hangon.

– Igen, igen. Mi vagyunk – szólt Kocsis igazgató szinte ujjongva az izgalomtól.

– Nagyszerű. Akkor ez nektek szól – nyújtott a versenyzők felé egy borítékot, szándékosan nem Kocsisnak adva át.

Mind a négyen hezitáltunk, így elsőként én fogtam meg, és felbontottam. 

– Kedves Szirtes Gimnázium! – kezdtem felolvasni. – Üdvözlünk titeket az Iskolák Országos Versenyén. Ettől a pillanattól kezdve részesei vagytok az idei megmérettetésnek, a verseny elkezdődött! Pakoljatok be, és szálljatok fel a buszra, ami pontosan 7:00-kor elindul, és elhoz titeket a táborba. Jó utat kívánunk, és ne feledjétek, mostantól kezdve bárhol, bármikor várhat rátok egy feladat! Az egyik ülés alatt megtaláljátok a helyszínre vonatkozó üzenetet! Hamarosan találkozunk az első megmérettetésen!” – fejeztem be a levelet, és felnéztem a papírból. Valamennyien a sorokat értelmeztük, majd Kocsis igazgató szólalt meg elsőként.

– Gyerünk, gyerünk, nincs sok időnk! A kísérők segítsenek átnézni és bepakolni a csomagokat a buszba, Bernadett és Zsombi, ti szaladjatok be a portára a váltásmelegítőkért, oda van készítve, Lóri és Hanna, ti pedig keressétek meg az ülések alatt a levelet! – osztotta ki a feladatokat sürgetően, mire mint egy hangyabolyban, amire vizet locsoltak, mindenki szétszéledt.

Bernadett, tudomásul véve a feladatát, beszaladt a portára, és már hozta is ki a piros váltásmelegítőket, az állával támasztva meg a karjában tartott kupacot. Mellette Zsombi tehetetlenül lépkedett, úgy tűnt, a lány nem hagyott neki feladatot, egyedül oldotta meg. Apu és Zsombor apukája a sporttáskákat és kisbőröndöt pakolta be a buszba az igazgatóval, miután átnézték a tartalmukat. A verseny szabályzata alapján ez kötelező volt minden iskolának az indulás előtt, így zárva ki, hogy a szállásra alkohol, cigaretta vagy bármilyen egyéb tiltott szer kerülhessen. Nem gondolom, hogy a versenyre küldött diákok, akiket személyesen az igazgatók választottak ki, pont olyanok lennének, akik becsempésznek ezt-azt, de a protokollt értelemszerűen be kellett tartani, akkor is, ha a mi négyesünkről ugyanúgy nem feltételezhető ilyen magatartás, ahogyan valószínűleg a többi iskola versenyzőiről sem. A szabály az szabály. Amíg Kocsis és a kísérők eleget tettek a kritériumnak, addig mi Lórival, és bár senki nem kérte erre, de Zsombi anyukájával együtt beszálltunk a járműbe, és sietősen lehajoltunk az ülések alá, hogy megkeressük a levelet. Úgy tűnt, a kilencedikes aggódó anyukája elsőként akarta megtudni, hogy hová megyünk, a vezetőülés melletti szék alatt kutakodott a levél után.

– Itt hátul semmi! – kiáltotta Lóri.

– Oké, én nézem a középső sor alatt – feleltem, lehajolva a széksor elé, és megpróbáltam benézni az ülés alá, de túl sötét volt. A mobilom zseblámpájával bevilágítottam az ülés alá, hogy ne vakon tapogatózva keressem a levelet. A gyér fényben azonnal megláttam a lapot, és annyira benyúltam az ülés alá, amennyire csak elért a kezem, de nem sikerült elkapnom.

– Megtaláltam! – kiáltottam. – De nem érem el, nagyon hátracsúszott – nyöszörögtem, igyekezve megfogni a lapot, hogy két ujjam közé szorítva kihúzzam.

– Próbáld jobban! – förmedt rám Zsombi anyukája az első ülésről.

– Azon vagyok – dünnyögtem.

– Megpróbálom hátulról, hátha elérem, és akkor előretolom – szólt Lóránt, aki lehasalt a két üléssor közé, hogy benyúljon alá. Én is tovább próbálkoztam, a karomon a bőrt végighasította az ülés alatt kiálló rugó, amitől felszisszentem ugyan, de nem hátráltam meg. Mély levegőt véve még egyszer, teljes erőmmel nekifeszültem vállból, és végre sikerült megragadnom a boríték csücskét, megszorítottam, és kihúztam.

– Megvan! – szóltam ünnepélyesen, és figyelmen kívül hagytam a karomon lévő mély horzsolást.

– Nyisd ki, nyisd ki! – sürgetett Zsombor anyukája, akit a jelek szerint az sem zavart volna, ha leszakad a fél karom, csak az érdekelte, hogy kiderüljön a cím.

– Gondoltam, a többiekkel közösen, hiszen ez mindenkit érint – mondtam határozottan, és kiszálltam a buszból. – Itt a levél! – tartottam fel a kezem.

– Nagyszerű. Mi van benne? – kérdezte Kocsis igazgató, és a többiek is várakozva néztek rám. Felbontottam a borítékot, és óvatosan belenéztem. – Egy képeslap – szóltam, miközben kihúztam és megnéztem. – Egy erdőt ábrázol – néztem meg a lapot, amin felülről fotózva látszottak a fák, amiknek sűrű lombjuk összeért, ameddig csak a szem ellát. A képeslap tetején a következő felirat díszelgett: – Üdvözlet a Bükkből! – olvastam fel, és megfordítottam a lapot. – Hátul pedig a tábor pontos címe.

– Add ide! – kapta ki a kezemből a lapot Zsombor anyukája, aki elsőként szándékozott felírni, hogy hová megyünk. Mi, többiek, addig megpróbáltuk megemészteni a hallottakat.

– Ezek szerint nem víznél rendezik – értelmezte Kocsis gondterhelten. – Hanem erdőben – nézett körbe a megilletődött társaságon, és megpróbált nem csalódottnak tűnni. – De semmi gond! – biztatott minket. – Úgy választottuk ki a diákokat, hogy a Szirtes-csapat minden területen megállja a helyét, egy pillanatig se aggódjatok, eredményesek lesztek! – lelkesítette a társaságot, ami ránk fért, mert a helyszíntől akadt egy kis zavar a fejekben.

– Apu – suttogtam. – Mit csinálok egy erdőben? Én matekos vagyok, semmi hasznomat nem veszi a csapat, hacsak nem kell megszámolni minden fát – mondtam megilletődve.

– Ne becsüld le magad – kérte apu biztatóan mosolyogva. – Hiszek a problémamegoldó képességedben, és abban, ami itt van – kopogtatta meg a halántékomat. – És ne feledd, csapatként mentek. Bernadett és az izmos lábú Lóránt is jó lesz terepen. Ti Zsombival pedig fejben vagytok erősek. Egyensúlyban van ez – nyugtatott.

– Oké – bólogattam sóhajtva.

– Gyerünk, gyerünk, felszállni a buszra, indulás! – tapsolt kettőt Kocsis igazgató, felrázva a társaságot.

Riadtan néztem apura, és megfogtam a kezét.

– Indulunk – mondtam rémült arckifejezéssel.

– Menj csak – mosolygott rám.

– Én nem… Nem tudom – hezitáltam, de apu nem hagyta, hogy legyőzzenek a kétségeim.

– Szállj be a buszba, Hanna. Most ne velem foglalkozz.

– De…

– Nincs de. Menj, hadd legyünk rád büszkék – szólt, de ahogy kimondta, az arcán átsuhant egy árnyék. – Legyek – javította ki magát, és láttam rajta, ahogyan a nyelvbotlástól teljesen szétesik. A mellkasom annyira szorított, mintha csak ráültek volna, és alig bírtam visszatartani a kitörni készülő bőgésemet, ahogyan apu meggyötört arcába néztem. Szorosan átöleltem, ő pedig viszonozta, és hallottam, ahogyan óriási, szaggatott sóhaj hagyja el a száját.

– Számolj be mindenről! – kérte.

– Úgy lesz – bólogattam. – Megvan a cím?

– Felírtam, és nézni fogom a telefonomon, hogy merre vagy. Érezd nagyon jól magad, és kapcsolódj ki!

– Megpróbálok – feleltem. – Megígéred, hogy betartod az étrendet? – toltam el magam tőle, és a szemébe néztem. Mindketten könnyeztünk.

– Ígérem. Még a tököt is megeszem – nevette el magát, amitől én is elmosolyodtam, és a könnyeimen át homályosan láttam őt. – Menj, indultok – sürgetett apu, letörölve az arcomról egy könnycseppet, mire a többiek irányába fordultam, akik közül Bernadett és Lóránt már beszálltak a buszba, Zsombit még az anyukája puszilgatta, Titanilla tanárnő pedig telefonált valakivel.

– Gyerünk, Szirtes-csapat, beszállás a buszba! – kiáltotta el magát Kocsis igazgató az óráját nézve, félve attól, hogy lekéssük az indulást.  

– Mi folyik itt? – állt meg mellette egy kutyasétáltató néni, aki a hajnali időpontban álmosan figyelte az eseményeket.

– Indulunk az Iskolák Országos Versenyén! – felelte az igazgató büszkén.

– A micsodán? – hunyorgott a néni.

– Az Iskolák Országos Versenyén! – ismételte, de úgy tűnt, az idős asszony is egyike annak a cirka hét és fél milliárd embernek, aki még nem hallott róla. Ettől függetlenül a néni a tacskójával együtt maradt az igazgató mellett, és úgy döntött, ő is részt vesz a búcsúztatásunkban. Ez ugyanannyira volt kedves gesztus, mint amennyire érthetetlen is.

– Hanna, indulás! – szólt rám Kocsis kedvesen sürgetve, mire újra megöleltem aput, egy kicsit szorosabban, mint az előbb, és a fülébe súgtam.

– Vigyázz magadra.

– Nem, Hanna, te vigyázz magadra! – szólt halkan, a hajamat simogatva.

– Rendben. Szeretlek – mondtam könnyezve.

– Én is téged. Na nyomás, szállj be a buszba! – tolt el magától, hogy a szemembe tudjon nézni. – Nyerjétek meg a versenyt!

– Azon leszünk – bólogattam vadul, majd a hátizsákomat megfogva lehajtott fejjel szálltam be a kisbuszba.

A középső sor egyik ablak melletti ülését választottam, hogy lássam aput, aki maga előtt összefont karral állt, és bátorító mosollyal nézett rám az üvegen keresztül. Mögöttem Lóri ült, mellettem Bernadett, aki már bedugta a fülébe a fülhallgatóját. Őt annyira nem hatotta meg a búcsúzás, mert nem kísérővel érkezett. Egy pillanatra láttam a kijelzőjén a háttérképét. A fotón Danival szelfizik, az arcuk összeér a képen, és mindketten mosolyognak. Aztán üzenete érkezett a készülékére, én pedig nem akartam látni sem a feladót, sem a tartalmát, mivel illetéktelennek éreztem magam, ezért inkább elfordultam, és a buszba bemászó Zsombira mosolyogtam, aki éppen a melegítője ujjával törölgette le az anyukája nyálas puszijait. A kilencedikes beült hátra Lóránt mellé, és az ablakon át nézte a szüleit, akik egymást átkarolva, gyászos tekintettel meredtek a buszban ülő kisfiukra.

– Jó reggelt! – szállt be Titanilla tanárnő utolsóként a buszba, az első ülésre.

– Ó, szép jó reggelt, asszonyom – vigyorgott rá a buszsofőr, és vagy háromszor végigmérte tetőtől talpig.

– Asszonyom? Ahaha! Inkább hölgyem, ha kérhetem – búgta a tanárnő.

– Bármit kérhet – jelentette ki a sofőr, nem titkolva, hogy ezt komolyan is gondolja. – Maga a kísérő tanár?

– Így van, történelmet tanítok. Én kísérem a gyerekeket a versenyre.

– Ha nekem ilyen tanárnőm lett volna, biztos jó lettem volna töriből – viccelődött a sofőr.

– Ahahaa! – nevetett erőltetetten Titanilla tanárnő, miközben kényelmesen elhelyezkedett a buszvezető melletti ülésen.

Unottan elfordítottam a fejem a flörtölésükről, és az órámra pillantottam.

Hét óra előtt harminc másodperccel készen álltunk az indulásra.

– Mind megvagyunk? – kérdezte a sofőr, hátrapillantva a válla felett.

– Igen – feleltem szapora pulzussal.

– Akkor indulás! Kapaszkodjon, hölgyem – vigyorgott a mellette ülő tanárnőre, aki egy „ohhohó!” nevetéssel jutalmazta ezt a beszólást.

– Várjanak! Várjanak! – nyitotta ki az ajtót Kocsis, és bedugta a fejét a buszba. – Szeretnék elköszönni a diákjaimtól! – közölte ellentmondást nem tűrő hangon.

– Csak nyugodtan. Van rá húsz másodperce – válaszolta a sofőr.

– Öhm. Jó. Akkor gyors leszek – törölgette a homlokát. – Szirtes-csapat, nagyon sok szerencsét kívánok, eredményes versenyzést, és sikerekben gazdag két hetet! A szervezőkkel állandó kapcsolatban leszek, de tőletek is várom a beszámolókat, csináltam egy zárt Facebook-csoportot is, ahová mindannyiótokat betettem. Fogadjatok szót Titanilla tanárnőnek, aki vigyáz rátok, és akihez bármilyen üggyel kapcsolatban forduljatok bizalommal – hadarta, és a tanárnő felé fordult, aki éppen a sofőrrel nevetgélt. – Titanilla! – ordított rá. – Figyelj a diákokra!

– Hogyne – intett türelmetlenül, és már vihorászott is tovább a sofőrrel. Kocsis dünnyögött valamit arról, hogy bárcsak más pedagógus is ráért volna a verseny két hetében, így hamar kiderült számunkra, hogy miért is a Barbie-tanárnőt kaptuk meg kísérőnek. Kocsis a fejét megrázva visszavarázsolta a lelkes arckifejezését, és még egyszer végignézett rajtunk. – Hozzátok el a kupát!

– Meglesz! – vágta rá Bernadett határozottan.

– És ki tudja… – vigyorgott Kocsis. – Talán még találkozunk is a verseny közben – ejtette el a megjegyzést, majd úgy tett, mintha olyat mondott volna, amit nem szabadna tudnunk, és egy „hoppával” kimászott a buszból, becsapva maga mögött az ajtót.

Szóval lesz olyan feladat, amikor az igazgató is eljön hozzánk. Oké, elraktároztam az infót, majd amikor a sofőr beindította a járművet, a klíma azonnal hideg levegőt fújt az arcomba, én pedig az ablakhoz fordultam.

A suli előtt állva mindenki a busz felé integetett. Zsombor szülei, apu, Kocsis igazgató, és a mellette álló kutyasétáltató néni is, aki az induláskor szorosabbra húzta a tacskója pórázát, nehogy a busz elé szaladjon a kutya. Nem pontosan értettem, hogy ő miért búcsúztatott minket, mindenesetre aranyos volt, ahogyan felénk integetett, megtartva azt a nyugdíjas szokást, hogy minden programban részt kell venni, ami szembe jön. A busz lassan kigurult az iskola elől, apu mosolyogva integetett felém, én pedig a csuklómon lévő karkötőt forgatva néztem őt, hatalmas gombóccal a torkomban. Abban a pillanatban a hátam közepére sem kívántam ezt az egészet, és legszívesebben visszamondtam volna a nevezést, hogy vele lehessek. A gondolat, hogy mostantól egyedül tölti a napjait és estéit, maró lelkiismeret-furdalásként kúszott fel a torkomig, és ott megállapodva fojtogatott az érzés, de aztán… De aztán megláttam apu szemében az izgatott csillogást, és eszembe jutott, hogy egész hétvégén mennyire elterelte a figyelmünket a készülődés és a versenyről való beszélgetés. Erőt vettem magamon, és felmutattam neki a telefonomat az ablakon át, jelezve, hogy állandóan kapcsolatban leszünk. Apu elégedetten bólintott, és ő is felmutatta a saját készülékét, miközben a busz lassan elgurult a kísérőink előtt, és indexelve várta, hogy kikanyarodhasson a főútra. Ekkor mindenkiben tudatosult, hogy valóban elindulunk, így az összes kísérő és a kutyás néni is egyre jobban integettek, Kocsis igazgató pedig tölcsért formálva a kezéből, megfeszült nyakkal ordította hogy „NYERJÉTEK MEG A KUPÁT!” A kisbusz végül kikanyarodott az útra, én pedig egy utolsót integettem apunak, megpróbálva visszatartani a sírást, és azt kívántam, bárcsak ne egyedül állna ott, a busz után nézve. Elnyeltem a feltörni készülő könnyeimet, és minden erőmet összeszedve elmosolyodtam. Visszamosolygott rám, azonban az enyémmel ellentétben az övé őszintének tűnt. A jármű tehát elindult, ott hagytuk a Szirtes gimit a hétfő hajnali órában, és végighaladva az üres budai utcán, a Bükkbe indultunk. Miközben átvágtunk a városon, megnyitottam a telefonomon az alkalmazást, amin keresztül láttam apu készülékének helyzetét. A térképen a két pont, ami minket ábrázolt, rohamosan távolodott egymástól. Apu telefonja a sulitól nem messze haladt, az irány alapján hazafelé sétált, engem pedig gyors tempóban a városból kifelé, az autópálya felé mozogva mutatott. Szomorúan bezártam az appot, és az ablakon át kibámulva figyeltem a hajnali pesti forgalmat, miközben a többiek a telefonjukat nyomkodták, a buszsofőrünk és Titanilla tanárnő pedig valamin nagyon nevettek. A kísérő tanárunkkal nem sokra mentünk.

– Hé, kirakták a suli oldalára a képünket – szólt Lóránt ünnepélyesen.

Erre valamennyien megnyitottuk a Facebookot, és a készülékünkbe merülve néztük meg a reggeli posztot a néhány korán kelő kommentelővel egyszerre.

Szirtes Gimnázium megosztott két fényképet. Két perccel ezelőtt.

A hozzá tartozó leírás így szólt:

Kedves szurkoló diákok! A Szirtes Gimnázium csapata ma reggel hét órakor elindult az Iskolák Országos Versenye idei helyszínére. A várakozásnak vége, kiderült, a versenyt a Bükkben rendezik! Hamarosan hozzuk a további részleteket. Kívánjatok jó utat a csapatnak! Kocsis igazgató.

A két kép alatt (a suli előtt készült fotó elölről és hátulról) megérkeztek a kommentek is:

„Jó, hogy elmondták, aludni sem tudtam, annyira izgalmas ez az egész…”

„Lol, ez a csicskaság elindult már?”

„Haver, az a srác aztán nem hagyja ki a lábnapot! Azt a vádlit nézzétek!”

„Ezek hova mennek? Ménemalszanak? He?”

„Most indul a Gyökerek Országos Versenye, vagy mi.”

„Nézzétek már Titanilla tanárnő seggét! 10/10”

„Gyerekek, moderálni fogom a hozzászólásokat! Normálisan kommenteljetek! Kocsis igazgató”

A suli Facebook-oldalát bezárva az ablaknak döntöttem a fejem, és az autópálya mellett elsuhanó tájat néztem, ahogyan a napraforgómezők sárgállottak, ameddig csak a szem ellát. A többiek a helyszínről és a versenyről váltottak pár szót, elkaptam néhány foszlányt, Szilvásvárad, Szalajka-völgy, gyalogtúra… Ötleteltek, hogy vajon mi vár ránk, de valójában senki nem tudta.

– Mennyi az út? – érdeklődött Lóránt.

– Ha ezzel a tempóval haladunk, akkor még egy óra ötvenhét perc – feleltem.

– Ó, oké. Kösz. Honnan tudod? – kérdezte csodálkozó hanggal.

– Kiszámoltam – pillantottam hátra mosolyogva. Lóránt elismerően biccentett, és beleharapott a csomagolt szendvicsébe, amiről eszembe jutott, hogy valójában éhes vagyok, ezért a lábamnál lévő hátizsákomhoz hajolva kivettem belőle a reggelimet. – Kér valaki? – fordultam körbe a szendvicsemmel.

– Nem, köszi, nekem is van – mondta Zsombor.

– Én sem, még burkolom a sajátomat – közölte Lóránt, Bernadett pedig csak szó nélkül megrázta a fejét, miközben zenét hallgatott.

– Gyerekek, minden rendben hátul? Igen? Jó – nézett hátra Titanilla tanárnő nagyjából két másodpercre, és mielőtt bármelyikünk válaszolhatott volna, már vissza is fordult a sofőrhöz, hogy tovább nevetgéljen vele. – Valóban? Ott szokott nyaralni? – kérdezte fülsiketítően magas hangon.

Ekkor úgy döntöttem, én is bedugom a fülem, és a telefonon elindítottam egy random lejátszási listát a Spotify-on, csupa ismeretlen zenével, miközben megnyitottam a sudoku appot, és reggelizés közben elkezdtem a hard szintet. A fülemben szóló zenék elnyomták az utazás zörejeit és Titanilla tanárnő harsány vihorászását. Háttérzajnak tökéletesen megfelelt a hallgatott zene, és ha véletlenül olyan számot dobott be a lista, amit ismertem, azt automatikusan továbbnyomtam. Régen imádtam zenét hallgatni, állandóan lejátszási listákat csináltam a különböző élethelyzeteimben, volt mindenféle, sőt, még a matekversenyre való felkészülésre is összeállítottam egyet. Aztán amikor anyu elment, valahogy minden ismerős zene nyomasztóan hatott, ha vidám emlékeim voltak róla, akkor azért, ha pedig szomorúak, akkor azért. Utáltam, ha egy dallam illatokat, érzéseket és emlékeket hozott elő belőlem, ezért aztán rászoktam az ismeretlen, random lejátszási listákra. Statisztikailag a világ összes zenéjének egy százalékát sem ismerem, így nincs nehéz dolgom akkor, ha újat keresek. Egyszer hallgatósnak pedig bármi jó. Mindenki megreggelizett a buszban, és csendben elfoglalta magát. Én a sudokuval játszottam, a többiek pedig azt tették, amit minden tizenéves egy többórás utazás alkalmával. Zenét hallgattak, üzengettek, vagy neteztek.

A korai indulás miatt egy kicsit elnyomott minket a fáradtság, ezért néma csendben utaztunk, senkinek nem volt kedve nagyon beszélgetni, meg hát annyira nem is volt miről. Lóránt és Zsombi nagyon hamar kimaxolták a verseny helyszínének témáját, és nem tippelgettek tovább, hogy vajon mi lesz, mert úgyis kiderül majd. Bernadett amúgy sem volt egy csevegős lány, én pedig a fülembe dugott fülhallgatóval azt jeleztem, hogy elfoglaltam magam. Néha felnéztem, és az ablakon át figyeltem a táj váltakozását, vagy éppen azt az osztálykiránduló buszt, amit megelőztünk, és aminek ablakain át kisgyerekek integettek minden autósnak, arra várva, hogy valaki jó fej legyen, és visszaintegessen nekik. A halántékomat az üvegnek döntve bambultam kifelé, miközben majd’ leragadt a szemem az álmosságtól és az út monotonitásától. Két szám között elkaptam egy foszlányt a sofőr és Titanilla tanárnő beszélgetéséből, ami érdekesnek tűnt, ezért levettem a hangerőt.

– Igen, több kisbusz is szállítja egyszerre a csapatokat az ország minden pontjáról – magyarázta.

– Ez nagyon érdekesen hangzik. Maga nős? – kérdezte a tanárnő. Úgy tűnt, őt kevésbé érdekli a verseny, mint a sofőr családi állapota.

– Nem vagyok – rázta meg a fejét a sofőr. – Szóval a cég az egyik támogatója az Iskolák Országos Versenyének, és ilyenkor, a kezdés napján minden kocsi rendelkezésre áll, hogy oda-vissza szállítsa a diákokat – mesélte.

– Roppant nagylelkű. Gondolom, a barátnője is örül ennek – puhatolózott tovább a tanárnő.

– Nincs barátnőm – legyintett a sofőr.

– Elnézést – hajoltam előre, megszakítva a tanárnő nyomulását, mert valami más ütötte meg a fülemet, ami sokkal jobban érdekelt.

– Igen? Megálljunk? – érdeklődött a sofőr.

– Nem, nem – ingattam a fejem. – Elnézést, csak hallottam, amikor azt mondta, hogy ma egész nap szállítják a versenyzőket. Oda-vissza. Ez mit jelent? Úgy tudtam, ma csak megérkezünk a táborba, és ott is maradunk – gondolkodtam, a felvetésemre pedig a többiek is odafigyeltek, sőt, Bernadett is kivette a füléből a fülhallgatót, és felnézett a telefonjából.

– Ó, a francba – forgatta a szemét a sofőr. – Ezt nem szabadott volna elszólnom.

– Mit? – kérdezte Lóránt.

– Na jó – vakargatta meg a homlokát a sofőr. – Ezzel úgysem mentek semmire, nem hiszem, hogy nagy baj, ha tudjátok. Az érkezés után azonnal feladatot kaptok, amit meg kell oldanotok. Ha nem sikerül, akkor kiestetek, és viszünk is vissza titeket – közölte egyszerűen.

– Mi? – hebegte Zsombi.

– De ennél többet nem mondhatok! Már ennyit sem szabadott volna – dünnyögte, miközben záporoztak felé a kérdések. Milyen feladat lesz? Mi az, hogy kieséses? Hogy érti, hogy a kieső csapatot visszaviszik? Hova? Haza? És akkor vége is a versenynek?

– Gyerekek… – nézett hátra Titanilla tanárnő bosszúsan. – Hagyjátok abba! Hallottátok, hogy nem mondhat többet a nőtlen sofőr úr, akinek nincs barátnője, és Spanyolországban szokott nyaralni – tett helyre minket. – Szóval Costa Brava – terelte vissza a témát arra, ami őt érdekli, és nevetgélve megveregette a sofőr vállát.

– Igen. Járt már arra?

– Nem, de minden vágyam – flörtölt tovább a tanárnő, mi pedig összenéztünk.

– Haver, nagyon durva, hogy azonnal ki is eshetünk – ámult Lóránt.

– Én rendesen megijedtem ettől – ismerte be Zsombi.

– Nem kell, minden rendben lesz – mondtam a lehető legmeggyőzőbben. – Legalább tudjuk előre, hogy vár ránk valami – gondolkodtam.

– Jó, de pont azt nem, hogy mi. Ki fogunk esni! – szörnyülködött Zsombi.

– Nem fogunk! – szólt rá Bernadett, aki ezzel le is zárta a témát.

– Basszus, nem akarok kiesni. Még be sem vetettem a vádlimat! És a verseny el sem kezdődött – gondolkodott Lóránt.

– Hát. Ezek szerint elkezdődött – haraptam az ajkamba, miközben vegyes érzelmek kavarogtak bennem. Mert az azonnali hazautazás lehetősége megdobogtatta a szívem, ha arra gondoltam, apu egyedül van otthon, azonban… A versenyszellem valahol mélyen fellobbant bennem, és nem szerettem volna kudarcot vallani egyetlen reggel alatt.

A sofőr elszólása azon túl, hogy meglepett minket, igazából csak arra volt jó, hogy hárman totálisan bestresszeltünk, és az autópályáról lekanyarodva, a fákkal szegélyezett úton haladva halálfélelemmel vártuk, hogy odaérjünk, és azonnal próbára tegyenek minket. Szemmel láthatóan Bernadett idegrendszere volt a legjobb állapotban, őt nem rémítette meg a tudat, bár érthető, sportolóként, főként vízilabdakapusként hozzászokott ahhoz, hogy váratlan helyzetekbe kerül, amit egyszerűen csak meg kell oldania. Mi, többiek azonban eléggé berezeltünk.

A busz folyamatosan felfelé haladt a magas fák között kanyarogva, és tudtam, hogy hamarosan megérkezünk. Már a Bükkben jártunk. Elpakoltam a táskámba a telefonomat a rátekert fülhallgatóval együtt, és az elfogyasztott szendvicsem összegyűrt csomagolását is. A többiek is készülődni kezdtek, miközben gyakran pillantottak az ablakon át elénk táruló fás tájra.

Az autóutat egy keskeny szerpentin váltotta, amit kétoldalt erdő határolt. A kisbusz lassan kanyargott a fák között, majd jobbra indexelve egy mellékútra tértünk le, ahol egy kiírás jelezte, megérkeztünk.

Iskolák Országos Versenye – Az élménytábor – ez állt a frissen leragasztott táblán. Mi pedig megálltunk. A sofőr kiszállt, és a csomagjainkat kirakta a kisbusz mellé, de nem vitte sehová, csak letette, azt sugallva, hogy nem biztos a maradásunk. Az ajtón kiszállva megcsapott a hűvös levegő, ami a városi kánikulához képest legalább tíz fokkal kevesebbnek hatott. A közelben semmilyen ismerős hang nem volt, minden idegennek tűnt, semmi mást nem hallottunk, csak a természet zajait minden irányból. Csiripelés, ciripelés, brekegés, neszezés, és a szél, ahogyan végigrázza a lombkoronákat. Ott álltunk hétfő reggel tízkor a Bükkben, az erdő kellős közepén, piros egyenmelegítőben. A térkép-applikációm szerint nem volt a közelben semmi, mindent sok-sok kilométeres gyalogtúrának jelzett a lokációnk körül. Ettől kissé frászt kaptunk. Ahogyan attól is, hogy a sofőrünk elbúcsúzott tőlünk, ami alapján feltett szándéka volt otthagyni minket.

– Srácok, sok szerencsét! – pillantott ránk, aztán a tanárnőhöz fordult. – Titi, majd hívlak – köszönt el, majd visszaszállt a buszba.

– Várjon! – kiáltotta Zsombor. – És most? – tárta szét a karját tehetetlenül, és körülötte mi is elég szerencsétlenül festettünk.

– Most kezdődik a verseny – vigyorgott, és rükvercbe rakva az autót, visszatolatott az útra.

– Jó, de hol? – kiáltott utána Zsombi, de már nem kapott választ, az autó kikanyarodott az útra, és elhajtott. – Tanárnő, mit csináljunk? – kérdezte.

– Egy pillanat, elmentem a számot – nyomkodta a mobilját, ügyet sem vetve arra, hogy a kilencedikes segítséget kér tőle.

– Hagyd. Ott egy gyalogösvény – mutatott Bernadett az egyik irányba, ahol a fák között egy kitaposott út vezetett, majd felkapta a táskáját, és elindult.

– Menjünk – vettem két vállra a hátizsákomat, és magam elé engedve Zsombit, felemeltem a sporttáskámat is, úgy követtem.

– Na, megvagyok – tette el a tanárnő a telefonját, és csodálkozva nézett szét a helyszínen. – Van itt valamerre egy Starbucks? – fordult körbe kérdőn, és a kis bőröndjét húzva megindult az ösvény felé.

– Igen, és két medve a barista – szóltam vissza a vállam felett, mire a sor végét záró Lóránt annyira elkezdett ezen röhögni, hogy megállt, és megtámaszkodott egy fa törzsénél, amíg kineveti magát.

Az ösvényen gyalogolva a fák felfogták a napsütést, a fekete Adidasom alatt csúszós volt a vizes avar, ami még nem száradt fel az éjszakai esőzéstől. A keskeny, kitaposott út nagyjából ötven méterig tartott, amikor is egy két és fél méter magas kerítést pillantottunk meg, középen egy kétszárnyú kapuval. Az volt a bejárat. Csakhogy bedeszkázták.

– Nézzétek, egy boríték! – rohant előre Zsombor. Izgatottan felkapta a levelet és azonnal felnyitotta. – „Szirtes-csapat! Tíz percetek van, hogy átjussatok a kapun, máskülönben véget ér számotokra a verseny. Az óra most indul!” – olvasta fel.

– Tíz perc, hogy ezeket leszedjük? – kérdezte Lóránt az állát vakargatva, ahogyan közelebb lépett a deszkákhoz. – Feszítsük le!

– Jó – értett egyet azonnal Bernadett, és odalépett Lóránt mellé. – Segítsetek! – kiáltotta, két kézzel megragadva egy vízszintesen felszögelt deszkát, és teljes erőből rángatni kezdte.

– Gyerekek, ne már, most manikűröztettem – pillantott Titanilla tanárnő a körmeit fedő lakkra.

– Várjatok, várjatok! – szóltam a fülem mögé tűrve a hajamat. – Tíz perc, és itt van egy teljesen bedeszkázott kapu, ez nem stimmel – ráztam meg a fejem.

– Pont azért gyere, Hanna, sietnünk kell – feszegette Lóránt az egyik hosszú deszkát. – Mögötte van a zár, máshogy nem jutunk be! Uaaah! – ordította. A nyakán kidagadtak az erek, ahogyan újra megragadta a deszkát, és maga felé húzta, hátha lepattan. – Zsombi, gyere segíteni!

– Nem, srácok, álljatok meg, Hannának igaza van – rázta meg a fejét Zsombor is, aki nem mozdult mellőlem, hanem összehúzott szemöldökkel figyelte az eseményeket. – Négy diák, tíz perc, és egy eltorlaszolt kapu – gondolkodott hasonló logika alapján, mint én. – Kizárt, hogy puszta kézzel kell leszedni onnan azokat a léceket – ingatta a fejét.

– Tényleg! Feszítsük le valamivel! – értette félre a mondandóját Lóránt, és félrelépve az avart kezdte el rugdosni, hátha talál alatta valami… Igazából nem tudtuk, hogy mit keres.

– Várjatok! – kerekedett el a szemem, ahogyan az előttem lévő kép a kaput fedő deszkákkal hirtelen teljesen más értelmet nyert. – Ez nem erőnléti feladat! – kiáltottam el magam.

– De az! – üvöltötte Bernadett vörös fejjel rángatva a deszkát.

– Nem! Ez logikai, hagyd abba! – szóltam, és a kilencedikeshez fordultam. – Zsombi, látod, hogy ezek különböző méretű és elhelyezkedésű deszkák? És hogy ott alul van egy lyuk, ahová egyik sem ér?

– Látom – felelte.

– Ha eltologatunk egy, kettő… – akadtam meg, és gyorsan kiszámoltam. – Megvan! Ha eltologatunk ötöt, akkor felszabadul középen a zár, és bejutunk – jelentettem ki határozottan, és a többiek felé fordultam. – Álljatok meg! Bernadett, Lóránt! – ordítottam el magam, mire abban a pillanatban mindketten befejezték, amit csináltak. Lóránt abbahagyta az avarban keresgélést, Bernadett pedig elengedte a feszegetett deszkát, ami hangos puffanással visszaállt a helyére. – Ezeket el lehet tolni! Tologatni kell, nem letépni! – mondtam. – El kell tolni ötöt, és felszabadul a zár!

– Ötöt? – csodálkozott Lóránt.

– Igen. Zsombi, te érted, hogy mit mondok? – kérdeztem sürgetve. A kilencedikes a karjával hadonászott maga előtt, ellegyezve egy szúnyogot az izzadt bőréről, és rám nézve biccentett.

– Értem, Hanna.

– Akkor ne keressek feszítővasat? – kérdezte Lóránt tanácstalanul.

– Ne – mondtam, és majdnem felnevettem azon, ahogyan ott állt az avarban, és valamilyen egészen érthetetlen okból kifolyólag feszítővasat keresett az erdő közepén. – Toljátok, mondom, hogy merre – szóltam, és sietve hátráltam néhány lépést, hogy az egészet egyben láthassam, majd amikor elég messze mentem, és megbizonyosodtam arról, hogy ez egy szimpla logikai unblock feladat, csak nagy méretben, elkiáltottam magam.

– A legszélső függőlegest toljátok le ütközésig a földre!

Lóránt és Bernadett szó nélkül követték az utasításaimat.

– Hé, ezt sokkal könnyebb tolni, mint felfeszíteni – jelentette ki ünnepélyesen Lóránt, aki a jelek szerint még nem találkozott a többet ésszel, mint erővel kifejezéssel.

– Oké, most felülről a harmadikat toljátok balra ütközésig! – kiáltottam tölcsért formálva a kezemből. A két sportos csapattársunk azonnal végrehajtotta a műveletet, így következhetett a többi, szépen sorban. Zsombi mellettem állva feszülten figyelte, hogy mi történik, de nem szólt bele, csak nézte a történéseket, és egy-egy deszka eltolása után elégedetten bólintott. Két perc múlva Bernadett és Lóránt az ötödik elemet is eltolták, amitől felszabadult a dupla szárnyú kapu közepén lévő zár.

– Megvan! Behatolunk! – üvöltötte Bernadett enyhén military stílusban, és elhúzta a reteszt, aminek következtében kinyílt a kapu. 

Zsombi boldog vigyorral az arcán felém fordult, és pacsira nyújtotta a kezét, én pedig belecsaptam az izgalomtól izzadt tenyerébe, majd sietve a többiek után indultunk.

– Na végre, kinyitottátok? – kérdezte a tanárnő, aki egészen addig félreállva piszkálta a körmét, majd a bőröndje fogantyúját megragadva a bejárat felé indult. Ő így vette ki a részét a feladatból.

– Igen, kinyitottuk – morogta Bernadett. – És köszönjük a segítséget – tette hozzá rosszallóan, miközben felkapta a táskáját a földről.

Mindannyian összeszedtük a szétdobált csomagunkat, és a kapuhoz léptünk, amikor is kissé megtorpantunk.

– És most? Csak menjünk be? – pislogott körbe Lóránt.

– Menjünk – lökte be a kaput határozottan Bernadett, és mielőtt belépett volna, visszanézett rám. – Szép volt, Hanna – dicsért meg egy elismerő biccentéssel.

– Köszönöm – mosolyodtam el zavartan. És beléptünk az Iskolák Országos Versenyének kapuján.

Az elénk táruló látványra nem számítottunk, ezért totálisan megilletődtünk, és megtorpantunk. Egy táborhelyre érkeztünk, ahol velünk szemben különböző színű sportruhát viselő csapatok fogadtak minket tapssal és hangos füttyel. A versenyzők padokon és asztalokon ültek, mind a bejárat felé fordultak, várva, hogy kik lépnek be.

A döbbenettől kissé sokkolva kapkodtam a fejem, mert hirtelen túl sok volt az impulzus, és nem tudtam, mire reagáljak elsőként. A tapsra, ami nekünk szólt, a táborhelyre, amit próbáltam tüzetesen megvizsgálni, a háttérben húzódó faházakra, a csapatok ruháira, amik közt volt mindenféle színű (a piros kivételével természetesen, mert azok mi voltunk), vagy úgy általában, mindenre.

– Engedjetek át – tört utat a diákok közt egy felnőtt, aki narancssárga szerelést viselt, és a homlokát ráncolva nézett ránk. A felsőjén iskolanév helyett egy „Szervező” felirat díszelgett. – Kicsit korábban bejutottatok, mint számítottunk rá, elnézést, hogy nem fogadtalak titeket azonnal – mondta enyhe zavartsággal.

– Semmi gond – mosolygott a tanárnő a férfira, és a kezét nyújtotta felé. – Takács Titanilla, Szirtes Gimnázium – mutatkozott be, azonnal lecsapva a lehetőségre, hogy kellesse magát.

– Üdvözlöm, Horváth Róbert főszervező – rángatta meg a karját hanyagul, és a tanárnő legnagyobb meglepetésére ennél több figyelmet nem szentelt neki, hanem felénk fordult. – Három perc húsz másodperc alatt átjöttetek a kapun. Ez eddig az abszolút rekord – nézett ránk elismerően.

– Hát, tudja, hogy van ez – tárta szét a karját Lóránt magabiztosan. – Tologattuk a deszkákat, aztán ennyi.

– Értem – bólintott a szervező Lóránt beszólására, és inkább a csapat többi tagját vette szemügyre. – Ki fejtette meg ilyen hamar?

– Együtt – feleltem, mielőtt még bárki megszólalhatott volna. Bernadett kérdő pillantással illetett, mire óvatosan megráztam a fejem. – Csapat vagyunk – suttogtam. – Te nem tudtad kinyitni, én nem tudtam volna eltolni. Együtt sikerült – mondtam.

Bernadett végiggondolva a hallottakat, határozottan biccentett.

– Ez így korrekt – ismerte el.

– Csapatmunka volt – ismételtem meg a főszervezőnek.

– Ezek szerint nem is akármilyen. Gratulálok, és eredményes versenyt kívánok! Menjetek, üljetek le a többi versenyző közé, és várjátok a további csapatokat. Ha kérdésetek van, azt jól jegyezzétek fel, mert az eligazításnál lehetőségetek lesz feltenni, addig sajnos nem, mert a szervezőkkel még öt csapatot várunk, és a következő érkezéséig vissza kell raknunk a deszkákat, és elhelyezni az új borítékot. Ráadásul a jelek szerint annyi időnk sincs, hogy utána mosdóba szaladjunk, mert valami zseni túl hamar bejut, és nem tudjuk időben fogadni… – nevetett a férfi kedvesen, és kicsit tovább nézett rám, mint a többiekre, amitől zavarba jöttem, ezért elkaptam a tekintetem.

– Oké – biccentett Lóránt. – A csomagjainkat…

– Mindent dobjatok félre – mutatott egy irányba, ahol nagy kupacokban álltak a táskák és bőröndök. – Ha megérkezett mindenki, akkor lesz egy eligazítás és bemutatkozás a szervezők részéről. Akkor osztjuk ki a faházakat is – tette hozzá magyarázatképpen, majd sietősen az órájára nézett.

– Elnézést – szólt Titanilla tanárnő. – Merre találok egy kávézót? – érdeklődött széles mosollyal. A főszervező összevont szemöldökkel meredt rá, arra várva, hogy kiderüljön, a tanárnő csak viccelt, de mivel úgy tűnt, teljesen komolyan gondolja, széttárta a karját.

– Több kilométeres körzetben nincs itt semmi. De a konyhán próbálja meg, hátha főznek egyet – közölte, és elsietett, hogy felkészüljön a következő csapat érkezésére.

Hát, úgy tűnt, ennyi volt a mi belépőnk, mindenki tudomásul vette, hogy megérkeztünk, aztán, amíg a következő csapatot várták, azzal ütötték el az időt, hogy a telefonjukat nyomkodták. Feltűnően sok diák tartotta az ég felé a készüléket, ebből pedig arra következtettem, hogy az erdő közepén minden bizonnyal akadnak hálózati problémák.

Felkapva a cuccainkat, ahhoz a kupachoz mentünk, ahol a többi csomagot láttuk, leraktuk mellé a miénket, és a táborhely közepén lévő fapadok és asztalok között szabad helyet kerestünk társaságunknak. A citromsárga melegítőt viselő csapat melletti asztalnál állapodtunk meg, és felültünk a padokra, miközben mindannyian körbenéztünk, és a helyszínnel ismerkedtünk.

– Hé, haver – szólította meg Lóránt az egyik citromsárga ruhát viselő szőke hajú srácot. – Mikor jöttetek? – kérdezte.

– Mi voltunk az elsők – felelte. – Miskolciak vagyunk – tette hozzá magyarázatképpen.

– Klassz – bólogatott Lóri.

– Ti honnan jöttetek? – érdeklődött a srác, miközben a három csapattársa is minket figyelt.

– Budapest – válaszolta, és megfordult, hogy látszódjon a melegítőjén a felirat. – Szirtes gimi – mutatta.

– Milyen területről küldtek titeket?

– Hanna matekos – mutatott rám Lóránt. – Zsombi legózgat…– egyszerűsítette le, mire a sárga csapat felröhögött, Zsombor pedig elvörösödve megrázta a fejét.

– Elnézést, de ez így pontatlan. Országos robotikaversenyt nyertem a legórobot-programozásommal – magyarázta meg.

– Oh – kerekedett el a srác szeme, és a csapattársai is abbahagyták a nevetést.

– Bernadett vízilabdakapus – folytatta a bemutatásunkat Lóránt, majd magával zárta le: – Én meg gyúrok.

– Aha – biccentett a srác, és visszafordult Bernadetthez. – Szóval ti is vizes helyszínre számítottatok.

– Örültünk volna – bólintott Bernadett. – De nem az lett – közölte a tényt.

– Hát nagyon nem – röhögött a srác.

– Nem baj – zárta le a témát Bernadett, utalva arra, hogy őt ez nem befolyásolja.

– És ti? Mivel képviselitek a sulitokat? – érdeklődött Zsombi a sárga csapattól. 

– Ő nyelvtanos – mutatott a srác a csapatuk másik fiútagjára. – Úszó, úszó – bökött a két sárga ruhát viselő lányra. – És infós – mutatott végül magára. – Ezt eléggé benézte az igazgatónk, senki nincs köztünk, aki erdei terepen jó lehet, úgyhogy hamar kiesünk. A kísérő tanárunkban van minden reményünk – tette hozzá szórakozottan.

– Miért, mit tanít? – érdeklődtem.

– Éneket, de nem az a lényeg, hanem hogy hobbiornitológus – mesélte.

– Az micsoda? – pislogott Lóránt.

– Madarász – segítette ki a srác. – Most is elment valamerre az erdőbe, mert hallott egy fakopáncsot. Szóval ennyi az előnyünk. Ha lesz ilyen feladat, akkor felismeri a madarakat. De az is lehet, hogy eltévedt valahol, és soha többet nem látjuk – röhögött fel.

– Azért sok sikert kívánunk nektek a versenyhez – jegyezte meg Zsombi.

– Kösz, kedves vagy – mondta a srác hálásan. – Talán jutunk valamire, és nem szívjuk meg annyira, mint a lilák – pillantott egy másik asztalhoz, ahol négy lány üldögélt lila egyenruhában.

– Velük mi van? – kérdezte Lóránt.

– Mind a négyen szinkronúszók – válaszolta a fejét rázva. – A sulijuk nagyon biztosra vette, hogy a tavalyi után megint vizes verseny lesz. Hát, tévedtek – mesélte.

– Szegények – fintorgott Lóránt.

– Így jártak – tárta szét a karját a srác, akiről közben kiderült, hogy Máténak hívják, és tizedikes egy miskolci gimiben.

– Köszi az infókat, szerintem mi megyünk körbenézni – szólt hirtelen Zsombi és felém fordult. – Hanna, jössz velem? – kérdezte.

– Persze – bólintottam, mert egyébként is szándékomban állt jobban megnézni a tábort, ami minden várakozásomat felülmúlta és az összes elképzelésemet megcáfolta.

Eredetileg egy klasszikus táborhelyre számítottam, de annál jóval többet nyújtott, már első látásra is. A kiírás szerinti „élménytábor” kifejezés egyáltalán nem tűnt túlzásnak, a szervezők egészen nívós szálláshelyet biztosítottak a résztvevőknek.

– Szerintem várjátok be a többi csapatot is, ne mászkáljatok el, mert ha az utolsók is megérkeztek, akkor lesz egy eligazítás az étkező épületében – tanácsolta Máté.

– Oké – ült vissza a padra Zsombi, és a fejét forgatva nézelődött, nagyjából minden irányba.

– Mi elsőként érkeztünk, úgyhogy volt időnk szétnézni, ha gondoljátok, elmondom nagyjából – ajánlotta fel Máté, mire valamennyien biccentettünk, így folytatta: – Ez a központi hely – mutatott a faasztalokra és padokra, amiken a versenyzők ültek csapatonként. – Itt van bogrács, meg lehet sütögetni, ha úgy van. A faházak arra vannak – fordult hátra, a többiek pedig vele együtt, hogy szemügyre vegyék az öt házból álló sort. – Mögötte még három ilyen sor húzódik – mondta.

– Hány személyes? – érdeklődött Zsombi.

– Sajna még be vannak zárva, ezért nem voltunk bent, de az ablakon át úgy számoltuk, hogy négyfős – mondta, Lóránt pedig meglökte a vállamat, miközben én idegesen fogtam a kezem közt a telefonomat, ami nem mutatott semmilyen hálózatot.

– Hanna, az mennyi versenyző? – kérdezte.

Leengedtem a kezemben tartott telefonomat, és rögtön válaszoltam neki:

– Nyolcvan fő, vagyis húsz csapat, de csak akkor, ha mindenki bejut a táborba – feleltem, és újra a telefonomat figyeltem, hátha mutat hálózatot.

– Ő a matekos, ugye? – kérdezte a többiektől Máté, a fejét felém billentve.

– Aha – felelte Lóránt.

– Okos – ajándékozott meg egy mosollyal Máté, majd hozzátette. – És igaza van. Már estek ki versenyzők azelőtt, hogy bejutottak volna a táborba. Úgyhogy csak akkor fogjuk tudni, hogy hányan vagyunk, ha az utolsó csapat is végzett az első feladattal, és kezdődik az eligazítás – magyarázta.

– Aha – bólogatott Lóránt. – És izé. Milyenek a házak? – kérdezte izgatottan.

– Az ablakon át elég fullosnak tűntek. Ja, és a hátsó két faházsor között van a medence – közölte, mire a csapatunk tagjainak felcsillant a szeme. Én továbbra is a telefonomat bámultam könyörgőn, mert szerettem volna elérni aput. 

– Medence? – hallottam Bernadettet.

– Aha – válaszolta Máté.

– Akkor edzeni fogok! – határozta el a vízilabdás lány, Máté pedig ráhagyta a dolgot, és elfordult a másik irányba, hogy folytassa a tábor bemutatását. – A kaput már ismeritek, amin bejöttetek, mellette a porta – sorolta. – Aztán jobbra pingpongasztalok, mellette egy szabadtéri kondirész, mögötte az étkező…

– Haver! – ámult el Lóránt. – Van kondipark?

– Van, ott, nézd csak – mutatott rá Máté, mire én is felpillantottam.

Az étkező épülete előtt egy kis, számomra leginkább játszótérre emlékeztető területet alakítottak ki betonpadokkal és mászókákra hasonlító emelvénnyel.

– Ott fogok húzódzkodni! – szólt Lóri elégedetten. Ezzel a kijelentésével senki nem tudott igazán mit kezdeni, ezért inkább csak tudomásul vettük Lóránt terveit.

– Szóval – köszörülte meg a torkát Máté, aki úgy tűnt, továbblépett a húzódzkodáson. – Az edzőrész mögött az étkező épülete van egyben a konyhával, aztán az orvosi szoba és mosókonyha. Mellette az a nagy épület a szervezők és tanárok szálláshelye. Ők nem faházakban laknak, hanem rendes épületben. Nem engedtek be, de az is fullosnak tűnik, tuti van benne minden. A mögött egy focipálya van, egészen a kerítésig – magyarázta. – A kerítésen túl meg minden irányban erdő – tette hozzá. – Leghátul van egy kisebb kapu, ami egy erdei ösvényhez vezet, de azon lakat van, gondolom, nem véletlenül. Nem járkálhatunk át rajta. 

– Hű – csodálkozott el Zsombi, felfogva a hallottakat, és ámultan nézett körbe. – Hihetetlen, hogy ilyen táborhelyet kaptunk!

– Ja, ja – értett egyet Máté. – Az Iskolák Országos Versenyének jó sok szponzora lett az évek alatt, a neten azt láttam, hogy már tavaly is frankó kis helyen voltak a versenyzők a Balatonon, de ez az idei szerintem simán veri azt is. Nem sima tábor, inkább valami wellness-élmény-cucc lehet, amit kibéreltek erre a két hétre – avatott be minket a részletekbe.

– Miért nem ismerik többen ezt a versenyt? Ha tudnák, hogy mennyire kúl az egész… Igazából ez egy ingyen nyaralás medencével meg gyúrással, jó csajokkal – pillantott Lóri a szinkronúszó lányokból álló lila négyes felé, és elvigyorodott. – Császtok – köszönt rájuk. A lányok unottan meredtek rá, majd tovább nyomkodták a telefonjukat, kétségbeesetten keresve a hálózatot. Ahogyan én is.

– Nem tudom, miért nem ismerik többen a versenyt – vonogatta a vállát Máté. – Én sem hallottam róla addig, amíg a sulim nem nevezett be. Talán mert nem streamelik, és nincs róla szinte semmilyen kontent a neten. Ami meg nincs a neten, az nem létezik – gondolkodott. – A szervezők egy kicsit ráfekhetnének a social médiákra is, mert az, hogy újságokban írtak az elmúlt években a versenyről, az pont nem jut el a célközönséghez. Őszintén, ki olvas még újságot? – röhögött fel. – Egy jó kis YouTube-csatorna, live streamek és storyk sokat dobnának az IOV hírén. 

– Igaz! – helyeselt Lóri. – Én is próbáltam betaggelni a versenyt, de nincs Instájuk.

– Ja, ja. Az sincs. Meg más se… – forgatta a szemét Máté.

– Például hálózat – szólaltam meg idegesen, görcsösen markolva a telefonomat.

– Nyugi, matekos csajszi, alig van hálózat itt a hegyen, de néha bejön, csak türelem kell hozzá. Ne aggódj, biztosan tudsz majd tolni egy szelfit Instára, a lájkok megvárnak – szólt cinikusan, mire felvontam a szemöldökömet.

– Apukámat szeretném felhívni, hogy tudja, rendben megérkeztem, és hogy tudjam, ő is rendben van – közöltem halkan, szemrehányó stílusban.

Máté azonnal elvörösödött, és a szája szélét rágva kapkodta a tekintetét, miközben látszott rajta, hogy a tények ismeretében már megbánta, amit mondott.

– Bocs, nem akartam tahó lenni – kezdte zavartan. – Csak nézz körbe, itt mindenki úgy szelfizik és nyomkodja a telefonját, mintha élet-halál kérdés lenne posztolni. Nem tudtam, hogy te az apukádnak akarsz telefonálni. Ez egy túl értelmes válasz, egyáltalán nem számítottam rá, eléggé meglepett. Tényleg bocs.

– Semmi gond – suttogtam halkan.

– Figyelj csak – próbálkozott tovább, és szemmel láthatóan szerette volna jóvá tenni a beszólását, ami már rég lepergett rólam. – Menj oda hozzájuk, ők tudhatnak valamit – fordult hátra, én pedig megnéztem, hogy kikre mutat. Négy srác a tanárukkal együtt sétált a kerítés mellett, a fák tövében, görbe háttal és lelógó nyakkal meredve a telefonjukba. A sötétzöld ruházatuk miatt szinte beleolvadtak a természetbe.

– Ők kik? – csodálkoztam.

– Infós suliból jöttek – magyarázta. – És a jelek szerint találtak térerőt – tette hozzá.

– Oké, köszi – bólintottam, és feltápászkodtam, Máté pedig tovább nézelődött, amikor megakadt a szeme valamin.

– Hát Piroska meg melyik erdei pornófilmből tévedt ide? – kérdezte elképedve. Nem pontosan tudtuk, hogy mire gondol, ezért odafordultunk. A piros melegítőbe öltözött Titanilla tanárnő egy kis fehér műanyag pohárral lépkedett az étkező épületének irányából. Úgy tűnt, szerzett magának kávét.

– Öhm – köhintette Zsombi. – Ő a kísérő tanárunk.

– Ő a tanárotok? A szőke plasztiknő? – pislogott nagyokat Máté.

– Ühüm.

– És mit tanít? Anatómiát? Mert akkor átjelentkezek a sulitokba – röhögött fel.

– Történelmet – szólt Zsombi.

– Istenem, de átismételném vele az összes pun háborút – bámulta a tanárunkat Máté, és a beszólására Lóránt hangosan röhögött, és nevetés közben meg is ismételte:

– Pun háború! Ez mekkora!

Otthagyva őket átvágtam a padsorok között, és elindultam a sötétzöld csapat irányába, akik „találtak netet”. A körülöttem lévő diákok beszélgetése összekeveredett, és óriási nyüzsgés alakult ki, ahogy elhaladtam köztük, mindenhonnan elkaptam egy-egy mondatot, mint például „Miért mi kaptuk a pink színű ruhát? Hogy nézek ki benne?” – kérdezte egy srác teljesen kiakadva, vagy éppen „Mikor jön már meg mindenki? Medencézni akarok!” – türelmetlenkedett egy tizenhat év körüli lány, világosbarna ruhában. Az arcokat tekintve úgy saccoltam, hogy az iskolák leginkább a tizedikes és tizenegyedikes osztályokból küldtek versenyzőket, nem igazán láttam kisebbeket, Zsomborral egykorút például abszolút nem, így ő kivételesnek számított a táborban, egyfajta kiváltságos zseninek.

– Most száll ki a buszból a következő csapat! – kiáltotta el magát valaki, amitől az összes diák a kapu irányába fordult, azt várva, hogy történjen valami. Hirtelen állt be a csend, csupán egy-egy suttogást lehetett hallani, egyébként mindenki feszülten várakozott.

– Na, ez izgi lesz – suttogta egy lány, aki mellett elhaladtam. – Indul a tíz perc, hogy bejussanak.

Közben odaértem a fák tövébe, az élménytábor kerítéséhez, és megálltam az egyik sötétzöld csapattag mellett, aki a telefonjába merülve netezett. A kezemben tartott készülékre pillantottam, ami hirtelen megtalálta a hálózatot egy egész egységnyi térerővel. Megkönnyebbülten sóhajtottam, aztán azonnal benyomtam a hívást, és a fülemhez tartva a telefont vártam, hogy apu felvegye. Amíg várakoztam, a kapu felé néztem, és a fülem mögé tűrtem egy hajtincsemet. A főszervező, aki minket is fogadott, megállt a bejárat előtt, így várva az új csapatot. Csakhogy egyelőre senki nem érkezett.

– Hanna! – szólt apu hirtelen a telefonba, én pedig elkaptam a fejem a kapu irányából, és a sportcipőm orrát bámulva, összeszoruló mellkassal válaszoltam neki.

– Szia, apu! Nem tudtalak hívni, nincs mindig hálózat, de találtam egy helyet, ahol van – magyarázkodtam.

– Hanna, nyugodj meg, semmi gond. Az igazgató tájékoztatott arról, hogy bent vagytok a versenyben. Folyamatosan kapcsolatban van a szervezőkkel – szólt, mire megkönnyebbülten lehunytam a szemem, és valamelyest megnyugodtam attól, hogy nem aggódott. – Inkább mesélj! Milyen volt az első feladat? – érdeklődött.

– Logikai – mosolyodtam el. – A tábor kapuján kellett átjutnunk, amit bedeszkáztak. A deszkákat tologatni kellett, hogy felszabaduljon a zár. Életnagyságú unblock feladvány volt – meséltem.

– Nagyon elmés! – szólt apu hosszas hallgatás után. – És milyen a hely?

– Hát… – pillantottam körbe. – Sokkal jobb, mint amire számítottam – ismertem be kelletlenül. – A faházakba még nem osztottak be minket, mert jelenleg is tart a versenyzők bejutása a táborba, de ahogy nézem, igazán színvonalas helyen szállásolnak el minket, van egy halom extra, mint például medence meg szabadtéri kondipadok, focipálya… Aminek nyilván örülnek, rengeteg iskola küldött sportolót.

– Csodásan hangzik – lelkesedett apu.

– Valójában tényleg az – bólintottam. – Pedig azt hittem, hogy az élménytábor kifejezés egy oximoron – nevettem fel, utalva arra, hogy az én értelmezésemben az élmény és a tábor fogalma erősen üti egymást. Ezen a kijelentésemen apu is elnevette magát. Hát, így humorizálunk mi ketten, geek apa és lánya, úgy, hogy általában más nem igazán érti. Meg hát nincs is nagyon más, aki értse. A gondolataimat elhessegetve megráztam a fejem. – Mindjárt megpróbálok képeket küldeni – szóltam.

– Nem, nem – hadakozott. – Kérlek, ne azzal töltsd az ottlétedet, hogy nekem fotózgatsz, elég, ha elmeséled pár szóban telefonon, és majd utólag megnézem a felvételeket is – kérte, miközben tudtam, hogy nagyon is érdekli az egész, csak nem szeretné, ha azzal telne az időm, hogy neki mutogatom, ahelyett hogy átélném. 

– Rendben, de azért egy-két képet mégis küldök… Egyébként már reggeliztél? – váltottam témát cselesen.

– Igen.

– Amit készítettem?

– Igen.

– Mást nem? – faggattam.

– Hanna! Ne velem foglalkozz! – kérte. – És különben is. Ezt nekem kellene kérdeznem. Szóval, reggeliztél?

– Igen, a buszon – feleltem, de a vonal szaggatni kezdett. – Apu? APU??? – kiabáltam, de csak bizonyos szófoszlányokat tudtam kivenni abból, amit mond. Az égre pillantottam, ahol a fejem felett lévő fák lombjait megrázta a szél.

– Most hallasz? – tisztult ki apu hangja, amikor enyhült a széllökés.

– Igen.

– Na, akkor jó. Éppen azt mondtam, hogy bárhol is vagy most, menj szépen vissza a többiekhez, és viselkedj csapattagként.

– Az vagyok! Részt vettem a bejutásban, és…

– Úgy értem, viselkedj csapattagként a feladatokon kívül is – szakított félbe, mire átgondoltam a dolgot, és megértve a célozgatást, szófogadóan bólintottam.

– Rendben. Te mit fogsz csinálni?

– Hanna, ha nem hagyod abba, hogy velem foglalkozol, akkor kikapcsolom a telefonomat! – fenyegetett meg, mire felnevettem.

– Akkor hívlak a gépeden – reagáltam le egyszerűen.

– Na jó, ez egy meddő vitának ígérkezik. Menj, és vedd ki a részed a feladatokon túl is – kérte. – Megpróbálod? A kedvemért?

– Persze – ígértem meg a fogamat szívva.

– És Hanna – tette hozzá.

– Igen?

– Kérlek, hogy ne érezd magad rosszul attól, ha esetleg jól érzed magad – tanácsolta, én pedig pontosan értettem, hogy ezt mire mondja. A kerítésnek döntve a hátam lehuppantam a földre, és fél karral átkulcsoltam a felhúzott térdemet. Már attól is gyötört a lelkiismeret-furdalás, hogy eljöttem a versenyre, abba pedig szinte kezdtem belebetegedni, hogy a tábor hangulata és az újdonság hatása miatt volt pillanat, amikor nem jutott eszembe az egész elcseszett életem. Apu tökéletesen ráérzett erre, és megpróbált időben hatni rám. – Figyelsz rám, Hanna?

– Igen – suttogtam.

– Megígéred nekem, hogy nem ostorozod magad olyasmi miatt, ami felett nincs irányításod?

– Megígérem – motyogtam halkan.

– Köszönöm. Na, mi történik éppen?

– Öhm – nyújtogattam a nyakam a kapu irányába. – Úgy látom, hogy egyelőre nem jut át a kapun a következő csapat – ismertettem a helyzetet. A kapu még mindig zárva volt, viszont odakintről egyre erősödő koppanásokat lehetett hallani. – Alig maradt idejük, és úgy hallom, mintha… Mintha éppen be akarnák törni a kaput – mondtam összehúzott szemöldökkel.

– Hú, de izgalmas! – szólt apu, és a hangjából tisztán kihallottam, hogy mennyire odavan a versenyért.

– Igen. De bármit is szeretnének, kifutnak az időből – pillantottam az órámra, ami azt mutatta, hogy a kinti csapatnak másodpercei vannak hátra, mielőtt letelik az idő.

– Most menj, Hanna, ne velem telefonálj!

– Rendben. De később még hívlak – erősködtem.

– Legyen holnap, jó?

– Kizárt dolog. Nem rázol le holnapig – ingattam a fejem.

Apu sóhajtva elköszönt tőlem, én pedig a zsebembe süllyesztettem a telefonomat, és feltápászkodni készültem, amikor egy kar nyúlt felém hirtelen. Az egyik sötétzöld csapattag ajánlotta fel a segítségét, miközben le sem vette a szemét a másik kezében tartott telefonjáról.

– Köszi – néztem rá hálásan, amikor megfogtam a kezét, hogy felhúzzon.

– Szívesen – mondta, de nem is nekem, hanem a kijelzőjének.

– Mit csinálsz? – érdeklődtem.

– Streamelek a táborból az ismerőseimnek – felelte. – Beköszönsz nekik? – fordította felém hirtelen a telefonját, mielőtt még nemet mondhattam volna. Zavartan a fülem mögé tűrtem a hajam, és esetlenül beleintegettem az élő adásba, amit a srác haverjai és ismerősei otthonról néztek.

– Sziasztok – mondtam kínosan.

A kijelzőn azonnal megindultak a köszöngetések.

– Szóval így néz ki ez a cucc. Mellettem a piros csapat egyik tagja, mögöttem a tábor – fordította el a telefont, hogy bemutassa a hátteret. – Ha pedig arra megyünk, akkor megmutathatom a faházakat – sétált arrébb, és tovább mutogatta a látnivalókat, amikor is hirtelen megtorpant. – A rohadt életbe, hogy elmegy a net! – bosszankodott. A csapattársai, akik hozzá hasonlóan éppen élőztek, odapillantottak, és konstatálták, hogy azon a ponton nincs hálózat, így nem mentek abba az irányba.

Egy pillanatig még értetlenül néztem a tevékenységüket, majd visszaindultam a többiek felé. Ahogy a padok és asztalok közt lépkedtem, feltűnt, hogy a táborban néma csend lett, ezért a kapu irányába kaptam a fejem. Zárva volt. Ezek szerint kiesett a kinti csapat. A főszervező csalódottan nézte a zárt kaput, majd a versenyzők felé fordult, és szembenézve a diákokkal, széttárta a karját.

– Sajnos nem jutottak be, számukra véget ért a verseny – jelentette ki hatalmas sóhajjal. – Negyedóra, és jön a következő csapat – mondta. – Reméljük, hogy eredményesek lesznek – tette hozzá lelombozva. Ekkor értem vissza Lórántékhoz, és felülve a padra a diskurzusukat hallgattam.

– Ennyi? – kérdezte Zsombi ledöbbenve. – Ők tényleg hazamennek, anélkül hogy ezt megnézhetnék? – mutatott körbe az élménytáboron szomorúan.

– Aha – válaszolta Máté. – Sajnos ez már a harmadik csapat, akiknek halljuk az erőlködését, de nem tudtak bejönni.

– És akkor? – csodálkozott el Lóránt.

– Legyalogolnak a parkolóig, ahol a feladatok alatt mindig várakozik egy kisbusz, ami hazaviszi a kiesőket – magyarázta.

– Szívás.

– Az – értett egyet Máté, majd felém fordult. – Sikerült telefonálnod?

– Igen, köszi az ötletet, ott tényleg működik – válaszoltam a kerítés felé mutatva, ahol a sötétzöld csapat a jelek szerint még mindig élőzött, mert valamennyien a telefonjukba beszéltek.

– Na, szuper, örülök – mosolygott rám kedvesen. – És ugye, nincs harag?

– Dehogy – ráztam meg a fejem.

– Kösz, ez rendes tőled. Amúgy nem értem, miért pofázok bele mindig mindenbe, amihez semmi közöm… Rossz szokásom – ismerte be.

– Tényleg semmi gond – erősítettem meg, aztán sóhajtva a bejárat irányába fordultam.

A tudat, hogy egy kapu választott el minket egy csapattól, akik nem tudták átlépni, és ezzel véget is ért számukra a verseny, sokkal drámaibb hangulatot teremtett, mint amilyen a helyzet valójában volt. Elvégre mi történt? Semmi, buszoztatták őket egy hétfő reggelen a nyári szünetben, aztán hazaszállítják a csapatot, és számukra minden megy tovább a normál kerékvágásban. Egy elszúrt délelőtt, és egy ajándék melegítő a sulijuk nevével. Semmi említésre méltó, vagy éppen tragikus. De mégis, a tudatomnak teljesen ellentmondott az, amit ezzel kapcsolatban éreztem a helyszínen. Ami abszurd, hiszen egyáltalán nem beszélhettünk releváns dologról. Még csak komolyabb tétje sincs az Iskolák Országos Versenyének. Mégis, mintha egy teljesen más dimenzióba kerültem volna, a hangulat magába szippantotta az embert, és valahogy megfordult minden. Tegnapig az tűnt furcsának, hogy elvisznek minket egy versenyre a sulinkat képviselni, ahol majd feladatokat kapunk, és ki is eshetünk. Most pedig az volt furcsa, hogy rajtunk kívül minden más diák csak most kezd ébredezni a nyári szünet első hétfőjén, és fogalma sincs, hogy mihez kezdjen magával aznap. Ahogy körbenéztem, úgy tűnt, ezzel a varázslattal egyelőre egyedül vagyok, a többi résztvevő nem hazudtolta meg a korosztályunkat, és élet-halál kérdést csináltak abból, hogy például netezni tudjanak. Repkedtek a szelfik, a Snapchat-filterek, mindenki posztolni próbált, és szitkozódva vette tudomásul, hogy hol van net, hol pedig elmegy. Leginkább ez szolgáltatta a közös témát, a csapatok általában magukban ültek, és csak olyanokat szóltak át a más színben lévőknek, hogy „nálatok van net?”.

Érdeklődve nézelődtem, miközben észrevettem magamon a verseny pszichológiai hatását, amiről apu beszélt a telefonban. Hirtelen arra eszméltem, hogy nem csak nagyon tetszik, de le is köti a figyelmemet a hely, az új arcok, a szituáció és annak megszokása, vagy éppen megismerése, ezért aztán sokkal kevésbé jöttek elő a nyomasztó gondolataim, ami egyszerre volt meglepő és sokkoló is számomra. A csuklómon lévő karkötőt megforgatva szomorúan elmosolyodtam, és az érzéseimmel küzdöttem, próbálva tartani az ígéretem, és nem engedni a gyötrő bűntudatnak azért, mert egy kicsit örültem, hogy a részese lehetek a versenynek.

– Jön a következő csapat! – kiáltott fel valaki az első asztalon ülve, amitől újra elcsendesedett a tábor, és mindenki a kapu irányába fordult.

Kizökkenve a gondolataimból, elengedtem a karkötőmet, és én is figyeltem.

– Szerintetek bejutnak? Ők bejutnak? – kérdezgette izgatottan Zsombor.

– Kiderül – nyugtatta le Bernadett egyetlen szóval.

Mindenki a kaput nézve várta, hogy mi fog történni, én pedig úgy döntöttem, készítek egy videót apunak, ezért a telefonomat magasra emelve kamerázni kezdtem. Tisztán lehetett hallani az új csapat érkezését, odakintről behallatszott valamiféle diskurzus, aztán… Aztán valami olyan történt, amire senki nem számított.

A kapun berepült egy sporttáska, ami hangos puffanással zuhant le a földre, kisebb porfelhőt kavarva a felszáradt földön, ahová erősen besütött a délelőtti nap. Odafordítottam a készüléket, és rázoomoltam a bejáratra. Mindenki elhallgatott, és homlokráncolva várta, hogy ezután mi fog történni, amikor is a kapu tetején két kezet pillantottunk meg, majd a felhúzódzkodás után megjelent a kezekhez tartozó izmos kar is. A srác, aki kintről bemászott, teljesen felhúzta magát, előrelógó sötétbarna haja eltakarta az arcát, majd egyszerűen átemelte a lábait a kapun, és beugrott a táborba, a sporttáskája mellé. Amikor felemelkedett, mosolyogva kifésülte a szeméből a hajtincseit, leporolta a fekete melegítőjéről a port, és a kapu felé fordulva elkiáltotta magát a kintieknek.

– Gyertek, bent vagyok!

A táborban lévő verseny résztvevői ekkor egy emberként ocsúdtak fel a döbbenettől, és bátortalan taps hangzott fel, miközben a versenyzők egymáshoz fordulva kérdezgették, hogy ilyenkor mi van.

– Ezt így lehet? – kérdezte megilletődve Zsombi, és rögtön vitázni kezdett a többiekkel arról, hogy ez vajon szabályos-e, miközben a srác, akinek a belépőjén még én is akaratlanul elmosolyodtam, az érkezését követően elégedetten fordult körbe.

– Nem, nem! Állj! – lépett hozzá a szervező, megállás nélkül rázva a fejét. – Nem ez volt a feladat.

– Miért nem? – kérdezte a fiú szórakozott vigyorral az arcán.

– Mert a feladat az volt, hogy jussatok be a kapun! – vitatkozott vele a szervező.

– Nem – mosolygott a srác. – A feladat az volt, hogy jussunk át a kapun – emlékeztette, majd lazán széttárta a karját. – És átjutottam.

– Ez így nem! Nem, nem! – fújtatott a főszervező. – Meg kell beszélnem a kollégáimmal – fogta a fejét gondterhelten, és elsietett, hogy megbeszéljék a történteket. Eközben a kapu tetején megjelent egy szőke lány, aki rutinos mozdulattal húzta fel magát, és átvetette a lábát.

– Kornél, segíts! – kiáltotta, mire (ezek szerint) Kornél odalépett belülről a kapuhoz, és felnézett rá.

– Gyere, elkaplak – buzdította. A szőke lány egy pillanatig sem hezitált, úgy tűnt, száz százalékig megbízik a fiúban, és a karjával támasztva a kaput, leengedte magát, egészen addig, hogy Kornél elérje. Ekkor a srác megragadta a derekát, és leemelte, anélkül hogy ugornia kellett volna.

Az alacsony, vékony, de kifejezetten sportos termetű lány hálásan pillantott fel rá, majd az érkezését övező tapsvihartól kissé megszeppenve nézett körbe.

– Most mit kell csinálni? Hajoljak meg, vagy ilyesmi? – kérdezte teljesen elvörösödve, végül úgy döntött, hogy csak zavartan körbeinteget.

A kapun a csapatuk másik két tagja is felhúzódzkodott kívülről, és nagyjából egyszerre ugrottak le róla. A fekete ruhát viselő csapat mind a négy tagja bent volt tehát, és egyszerre néztek fel a kerítésre, hogy megérkezzen a kísérő tanáruk is.

Egy ötvenes, kopaszodó férfi feje jelent meg a kapu tetején, akinek csak kétoldalt volt haja.

– Kornél, mondtam neked, hogy ez egy logikai feladat. Nem tud mindenki kapukat átugrálni, fiam, máskor gondolkodj! – nyöszörögte, majd felhúzta magát, és ahogyan megpróbálta a lábát átvetni a kapu tetején, elveszítette az egyensúlyát, és szó szerint bezuhant a táborba. A tanár hangos puffanással érkezett meg, amitől mindenkinek elállt a szava. A szám elé kaptam a kezem, és nem voltam biztos abban, hogy képes lesz felállni. Vagy hogy egyáltalán él-e még. A tanár azonban masszívabbnak bizonyult, pikk-pakk felpattant a földről, és leporolta a fekete melegítőjét. Az érkezését, és azt, hogy túlélte, óriási tapsviharral jutalmazta meg valamennyi versenyző csapat. – Na jó, köszönöm, elég lesz, köszönöm, erre semmi szükség – csitította a tömeget lehorzsolódott tenyerét vizsgálgatva.

Ekkor négy narancssárga ruhát viselő szervező lépett hozzájuk, amitől mindenki elcsendesedett.

– Nos – köszörülte meg a torkát a főszervező. A nyakamat nyújtogatva figyeltem, hogy mi fog történni. – A csapat érkezése teljességgel szabályellenes, a logikai feladat megoldása az lett volna, hogy a deszkákat eltolva felszabaduljon a zár! – közölte mérgesen. – Azonban… – tette hozzá megenyhülve. – Valóban nem volt benne az instrukcióban, hogy milyen módon kell bejutni a táborba, ezért elfogadjuk, és nem jár kieséssel az extrém bejövetel – mondta, de az utolsó szavait már alig lehetett hallani, akkora taps és füttykoncert kísérte.

– Köszönjük – bólogatott a tanár hálásan.

– De nyomatékosan megkérem a csapatot, hogy a jövőben tartózkodjon az egyéni megoldásoktól – mondta szigorúan.

– Így lesz – ígérte meg a tanáruk.

– És most jöjjön velem a gyengélkedőbe, mert szeretném, ha megvizsgálná a verseny kirendelt orvosa – forgatta a szemét a főszervező.

– Erre semmi szükség, jól vagyok. Maximum néhány bordám törhetett el – legyintett a tanár szórakozottan, mire mindenki felnevetett. A szervezők ezt nem tartották annyira viccesnek, ezért elkísérték az orvosi felé, miközben a csapat tagjai összeszedték a kapun átdobált csomagjaikat.

Még egyszer körbefordultam a telefonommal, hogy a videón minden jól látszódjon, amit meg akartam mutatni apunak, amikor is a Kornél nevű srác ledobta a sporttáskáját a többi közé, és szétnézett, hogy szemügyre vegye a terepet, így futott bele a felvételembe. A felé irányuló telefonba nézve zavartan elmosolyodott, és a fejét oldalra döntve próbálta kideríteni, hogy kinek az arcát takarja a készülék, ki van a felé tartott telefon mögött. Én voltam. Azonnal félrekaptam a kezem, és mást kameráztam tovább, nehogy azt higgye, hogy őt akartam felvenni.

A srác bevárta a csapattársait, aztán körbenézett szabad asztalt keresve, és amíg a többiek leültek az első sorok közé, ő állva maradt előttük, és a hozzájuk szóló többi versenyzővel kezdett beszélgetni.

– Haver, ez nem volt semmi belépő – biccentett Lóri is elismerően, aki egy kicsit késve fogta fel a látottakat.

– Sportgimisek – közölte Bernadett teljesen váratlanul.

– Hogy? Honnan tudod? – csodálkozott Máté.

– Ismerem a srác egyik csapattársát. Kornélét – mondta szűkszavúan. – Kajakos – tette hozzá, én pedig érdeklődve pillantottam a fiú irányába. Éppen velem szemben állt nevetve, a többiek előtt, és nagyon benne volt a sztorizgatásban, így végig tudtam mérni észrevétlenül. Magas, legalább száznyolcvan centi, napbarnított bőr, széles váll, nem agyatlanul szétgyúrt, hanem sportosan kidolgozott fizikum, deltás alkat. Kétség sem fért hozzá, hogy sportoló a srác. Ezek szerint kajakos.

– Hé, csináljunk egy csoportszelfit, Kocsis a lelkemre kötötte, hogy küldök képet, amit kirakhat a suli oldalára – emelte fel a telefonját Zsombi, hogy készítsen rólunk egy közös fotót.

Összébb húzva magunkat, hogy mindannyian benne legyünk, mosolyogva néztünk a kamerába. A telefont tartó Zsombi, mellette Bernadett, Lóri, és végül én. Máté a sárga csapatból szándékosan elhúzódott, nehogy belógjon a képbe, mire kérdőn pillantottam felé.

– Te nem akarsz rajta lenni? – szóltam.

– Ez a sulitoknak megy, nem? – kérdezett vissza.

– De. És? – vonogattam a vállam.

– Tényleg, gyere már! – invitálta Zsombi is a közös képre.

– Okkééé – hajolt közelebb hozzám Máté, és kicsit feszengve rázta meg a fejét. – Srácok, ugye tudjátok, hogy ez egy verseny, és igazából ellenfelek vagyunk? – töprengett.

– Ez nem verseny – közölte Lóri. – Ez buliiiii! – pózolt a kamerába, mindkét hüvelykujját felmutatva, arra várva, hogy elkészüljön a kép.

– Hát jó. Kösz, ez rendes tőletek – érzékenyült el Máté, aztán átkarolta a vállamat, és rám támaszkodva mosolygott bele Zsombi telefonjába. Kissé értetlenkedve, magyarázatot várva néztem az arcába. Azonnal kapcsolt, és levette a vállamról a karját. – Bocs, túl haverkodósra vettem?

– Egy kicsit – ismertem be, mire mindketten felnevettünk a helyzet abszurditásán. Így készült el rólunk a kép, a frissen hozzánk csapódott Mátéval a sárga csapatból. 

– Meg is van! – mutatta fel büszkén a telefonját Zsombi, aminek kijelzőjén a fotónk szerepelt. – Hanna, pontosan hol találtál hálózatot? Átküldöm az igazgatónak a képet.

– Ott, ahol a sötétzöldek élőznek – mutattam hátra a kerítés irányába.

Zsombi elszaladt, hogy hálózatot keresve elküldje Kocsisnak a képünket, közben pedig Máté érdeklődve nézelődött, és feltűnően sokszor állapodott meg a tekintete az első asztaloknál ülő fekete csapaton.

– Hé, vízilabdás csajszi – szólította meg Bernadettet. A lány unottan felé fordult, és felvont szemöldökkel várta, hogy mit akar. – A kis szöszit is ismered a feketéktől? – kérdezte, mire odafordultam, hogy megtudjam, kiről beszél. A fekete melegítőt viselő szőke lány, akit Kornél segített le a kapuról a bejutáskor, a napszemüvege mögül nevetgélt a többiekkel.

– Nem – felelte Bernadett szűkszavúan.

– Kár – mondta. – Akkor úgy tűnik, hogy magamtól kell megismernem – állt fel, és otthagyva minket előresétált a fekete csapathoz. A jelenetet figyelve vártam, hogy mi fog történni. Máté odalépett hozzájuk, mire valamennyien érdeklődve fordultak felé. Ekkor a sárga csapat tagja magyarázott valamit, amitől azonnal feloldódott a hangulat, és mindenki kedvesen fogadta őt. Visszatartott mosollyal néztem, ahogyan Máté azonnal megtalálja a közös hangot velük, amin nem csodálkoztam, valahogy olyan típusú srácnak tűnt, akit rögtön mindenki megkedvel.

– Elküldtem a képet! – jött vissza Zsombi boldogan. – Hol van Máté? – pillantgatott körbe, amikor észrevette, hogy a hozzánk csapódó sárga csapattag időközben eltűnt.

– Elment csajozni a feketékhez – felelte Lóri.

– Ó. Oké – biggyesztette le a száját Zsombi, és úgy tűnt, szomorú lett attól, hogy újra magunk maradtunk.

Máté nélkül kicsit elcsendesedett a társaságunk, én pedig a tábor kerítése mögött húzódó erdőt figyeltem, ahogyan az egyre gyengülő szellő mozgatta a fák lombkoronáját. Még a hegyen is érezni lehetett, ahogyan melegedett az idő, a nap egyre magasabban járt, és besütött a táborhely közepén lévő padokra és asztalokra. A legtöbben levették a melegítőfelsőjüket, és a derekukra kötötték, kiélvezve a délelőtti napsugarakat, voltak azonban, akik Titanilla tanárnő sütkérezését bámulták. Úgy tűnt, a tanárnőnek a sötétzöld infós csapat tagjai örültek a legjobban, ha jól láttam, ők élőben streamelték a töritanárnőnket, ahogyan könyökén megtámasztva magát az egyik asztalnál napozott.

– Emberek! Jön a következő csapat! – kiáltotta el magát valaki az első padok irányából, miközben Máté visszasétált hozzánk, és leült közénk.

– Na, a szöszit Csengének hívják – kezdte el mesélni, megosztva velünk a frissen szerzett infóit. – Országos akrobatikus rock and roll győztes – mondta, és közben teátrálisan a szívére tette a kezét, ezzel jelezve, hogy totálisan lenyűgözve érzi magát. – A többiek is jó arcok.  A kajakos srác Kornél, az ülő helyzetben is magas gyerek atléta, az alacsonyabb meg pingpongos – mutatta be őket messziről. – Mind sportolók, mivel sportgimiből jöttek, ahogyan Bernadett mondta – magyarázta. – Kivéve a tanáruk, aki lezuhant a kapun. Ő irodalmat tanít. De a jelek szerint jól van, mert már a ti dögös tanárnőtök körül kajtat – biccentett félre. Valamennyien odafordultunk, és láttuk, ahogyan a köpcös tanár Titanilla tanárnővel beszélget, aki továbbra is hátradőlve napfürdőzött. De azért odahallatszott hozzánk az „ohohó!” vihogása. – Hogy áll a következő csapat? – váltott témát hirtelen Máté a kapu felé nézve.

– Négy perce érkeztek, és ha jól látom… – húzta össze a szemét Zsombi. – Igen, bent vannak. Gyorsak voltak – mondta.

Az érkező csoportnak a megadott tíz percből összesen négyre volt szüksége ahhoz, hogy megoldják a feladványt, és már be is léptek a táborba. Kornélék csapata után ismét a kapun keresztül, és nem fölötte. Két fiú és két lány érkezett arany melegítőben, egy női kísérő tanárral. Elégedetten sétáltak be a tapsvihar közepette, és megálltak a főszervező előtt.

– Gratulálok, címvédőként elképesztő idővel jutottatok be. Sok sikert kívánok az idei versenyhez is! Jó újra látni titeket – fogadta őket kedves mosollyal a verseny szervezője. Tehát ők a tavalyi nyertesek. 

– Elképesztő idő, halljátok? – fordult körbe a szőke hajú lány vigyorogva a csapattársai közt.

– Tényleg lenyűgöző. A második legjobb – tette hozzá a főszervező, mire megfagyott a levegő a csapaton belül, és a lány meghökkenve nézett az arcába.

– Második? Négy perc alatt bent voltunk, hogy érti, hogy második? – kérdezte idegbetegen.

– Úgy, hogy van egy három perc húsz másodperces eredményünk – tárta szét a karját.

– Negyven másodpercet ránk vert egy kezdő csapat? – kerekedett el a szeme.

– Igen. Majd ismerkedjetek össze. Pirosban vannak. Ne haragudjatok, de nekem ki kell mennem visszahelyezni a deszkákat, mindjárt érkezik az utolsó előtti csoport – hagyta ott őket, és sietősen kiment a táborból.

Az arany ruhát viselő csapat a kapuban állva ügyet sem vetett az őket köszöntő és ünneplő tömegre, hanem kis, zárt kört alkotva, egymás vállát átkarolva gyors megbeszélést tartottak, bevonva a kísérő tanárt is, majd amikor végeztek, valamennyien felemelkedtek, és a csapatok irányába fordultak, szemüket kapkodva a résztvevőkön, mintha keresnének valamit. Meg is találták, mert hirtelen mind az öt szempár megállapodott. Rajtunk.

5.

A címvédő csapat után a következő társaság nem jutott be a táborba, az utolsó iskola azonban sikeresen megoldotta a feladványt, és belépett a kapun. Világoskék melegítőt viseltek, a delegációjuk három lányból és egy fiúból állt.

Az érkezésüket követően a verseny főszervezője bezárta a kaput, és átirányította a csapatokat az étkező épületébe, aminek kifejezetten örültünk, mert addigra már felforrt az agyunk a tűző naptól.

A versenyzők egymástól jól láthatóan elkülönülve, csapatonként vonultak át az étkezőbe. Egyedül a mi társaságunk volt vegyes, mert Máté a sárgáktól hozzánk csapódva lépkedett, aztán az étkező épületébe érve rájött, hogy igazából ő nem a mi csapattagunk, ezért elköszönt tőlünk, és átült a saját iskolájának versenyzőihez.

A terem hűvös klímája borzasztóan jólesett a napsütés után, az asztaloknál helyet foglalva mindenki lehűtötte magát, és érdeklődve nézte, hogy mi fog történni, egészen addig, amíg a sötétzöld csapatból valaki el nem üvöltötte magát.

– Emberek! Itt van net! – ordította. Erre kivétel nélkül mindenki tapsolni kezdett, és előszedte a telefonját, hogy ellenőrizze mi történt az elmúlt órákban a neten. Nagyjából semmi, de ez nem gátolta meg a versenyzőket abban, hogy ész nélkül kezdjenek posztolni.

– Kocsis feltöltötte a képünket – mutatta telefonját izgatottan Zsombi.

Ránéztem a posztra, és elolvastam.

Szirtes Gimnázium új fényképet tett közzé. Hét perccel ezelőtt.

A Szirtes-csapat sikeresen túljutott az első megmérettetésen, és bejutott az Iskolák Országos Versenyének élménytáborába, ami a Bükkben található. Lájkoljátok a képet, hogy lássák, mennyien vagyunk mellettük és drukkolunk értük! Hajrá, Szirtes! Kocsis igazgató

Zsombi kijelzőjén legörgetve megjelentek a kommentek is.

„Némá, elmentek a Bükkbe! Lol”

„Kit érdekel?”

„Hé, ki a sárga ruhás tag? Az is hozzánk jár?”

„Nem, szerintem az egy másik kretén iskola versenyzője. Azé van más színben.”

„Vágjátok le a sárgát a képről, mitakarez?”

„Gyerekek, normálisan kommenteljetek! Kocsis igazgató”

„Most mér kell lájkolnom ezt a képet? Nem értem.”

„A sárga ruhás nem is szirteses, takaroggyon onnan!”

„A vádlis gyerek pislog a képen.”

„Ezek most számháborúzni fognak, vagy mi a szar?”

„MODERÁLNI FOGOM A KOMMENTEKET, HA NEM FOGALMAZTOK KULTURÁLTAN! Kocsis igazgató”

„Igazgató úr, ne üvöltsön már, még a végén sztrókot kap itt a szünetben.”

A kommentek olvasása közben összenéztünk Zsombival, és úgy döntöttünk, talán jobb, ha ezt bezárjuk.

Az étkező kezdett megtelni, lassan minden csapat megérkezett. Éppen láttam az arany csapat bevonulását, akik felszegett állal sétáltak be, határozott léptekkel tartottak egy asztalhoz, ami előtt megálltak. Csakhogy az már foglalt volt.

– Álljatok fel, itt mi ülünk – közölte a szőke lány ellentmondást nem tűrő hangon.

– De mi előbb jöttünk – válaszolta egy srác meglepetten.

– Igazán? Mikor? Mert mi tavaly választottuk ki ezt a helyet – fonta össze maga előtt a karját a lány.

A pink társaság tagjai ezzel nem tudtak vitába szállni, amúgy is volt elég bajuk a ruhájuk színével, úgyhogy csüggedten feltápászkodtak, és körülnéztek, hogy hol van még szabad hely.

– Pszt! Haver! – intett nekik Lóránt. – Itt – mutatott a mellettünk lévő üres asztalra.

A két fiúból és két lányból álló társaság hálásan lépett oda hozzánk, és tanácstalanul megálltak előttünk.

– Ekkora seggarcokat! – rázta meg a fejét az egyik fiú. – Ők tavaly ott ültek. Kit érdekel? – ingatta a fejét.

– És milyen jó lett volna, ha ezt akkor mondod, amikor elküldtek, és nem utólag okoskodnál – forgatta a szemét az egyik lány a csapatukból, majd leültek a mellettünk lévő asztalhoz, és idegesen vitatták meg az iménti szituációt, ahogy elküldték őket a helyükről.

Összefont karral figyeltem az arany csapattagokat, akik elégedetten ültek le a felszabadított asztalhoz.

– Nevetséges a viselkedésük – közölte Bernadett, aki szintén a tavalyi nyerteseket figyelte összehúzott szemmel.

– Az – értettem egyet, aztán az utolsóként érkezők felé fordultam. A fekete csapat volt az. Mögöttük a szervező becsukta az étkező ajtaját.

– Üljetek le gyorsan – sürgette meg a feketéket, aztán megvárva, hogy helyet találjanak, megállt az asztalok előtt, és megköszörülte a torkát. – Mindenkit sok szeretettel köszöntünk az Iskolák Országos Versenyén! – kezdte. A mondatát hangos taps követte.

Mivel elég hátul ültünk, a többiek a nyakukat nyújtogatva figyelték a főszervezőt, én azonban csak hátradőltem a széken, és úgy voltam vele, elég meghallgatnom az instrukciót, nem igazán kell látnom hozzá azt, ahogyan elmondja.

– A következő percekben szeretném, ha mindenki figyelne, mert fontos dolgokról lesz szó – mondta, egyértelműen azokhoz intézve a szavait, akik a telefonjukat nyomkodták. – Teljesen mindegy, hogy mit hallottatok az elmúlt évek versenyeiről, és az is mindegy, ha esetleg részt vettetek rajta – pillantott az arany ruhát viselő tavalyi nyertes csapatra. – Új év, új verseny – tisztázta, arra utalva, hogy senki nem számíthat olyanra, amit a neten már látott. – Mint láthatjátok, a verseny elindult, és sajnos több csapat nem jutott át az első feladaton. Négy iskola elbúcsúzott az Iskolák Országos Versenyétől, mielőtt bármit is láthattak volna belőle – mondta. – Egy csapat pedig rendhagyó módon érkezett – tette hozzá a fekete csapat irányába fordulva. A beszólást hangos röhögés fogadta, a nyakamat nyújtogatva pedig láttam, ahogyan Kornél mosolyogva körbefordul, miközben kifésüli barna haját a szeméből. – Igen, ez most még vicces – tette hozzá a főszervező, és baljós szavaitól elhalkult a terem. – Most még minden az. De ne feledjétek, a verseny már tart. És bármelyik pillanatban kieshettek. A végén pedig csak az az egy iskola marad, amelyik bebizonyítja, hogy csapatként a legjobban tud működni. Ez most még simának tűnik, és mindannyian azt hiszitek, a ti csapatotok lesz a nyertes. De ez nem ennyire egyszerű. Majd meglátjátok, ahogyan fogy a létszám – mondta. – Most még klassz az egész, van medence meg tábor, lehet barátkozni, ismerkedni. Azonban aki azt hiszi, hogy ez erről szól, az hamar a hazafelé tartó kisbuszban találja magát a csapattársaival együtt.  

– Haver – suttogta Lóránt a fejét ingatva. – Most miért rontja el a kedvünket ez a tag?

– Pszt – csitította Bernadett, és feszülten figyelt a főszervezőre.

– Ne feledjétek, csapatként működtök, és lehet bandázni a többi iskolából érkezőkkel, viszont véssétek az eszetekbe, egymással versenyeztek, nem pedig együtt – közölte. A tekintetemmel a sárga csapat felé pillantottam, ahol Máté felénk fordult, és széttárta a karját, amolyan „hát ez van” stílusban. – A versenybe tizenhat iskola jutott be az ország különböző pontjairól. Mindenki a legjobbjait küldte a megmérettetésre, és ahogy magam elé nézek, csupa kiválóságot látok a teremben, így kíváncsian várom, melyik csapat lesz az, amelyik kitűnik a legjobbak közül is. A versenyben nincsenek pontszámok, nincsenek elérhető maximumok és minimumok. A szabályok egyszerűek. Aki a leggyengébben teljesíti a feladatot, elbúcsúzik. És mindez csapatban értendő. Ha egyéniben buktok, az egész csapat bukik. Egymásért is versenyeztek tehát – közölte. A teremben kisebb nyüzsgés támadt, ahogyan a versenyzők egymáshoz fordulva kezdték el megvitatni a hallottakat. – A csapatfeladatokra mindig együtt érkeztek, az egyéni feladatok előtt pedig lehetőségetek lesz eldönteni, hogy kit küldtök a megmérettetésre. Nem lehet előre tudni, hogy mire számíthattok. Kaptok valamiféle instrukciót, de az nem mindig az, aminek látszik – figyelmeztetett minket. – Azt, hogy mikor lesz a következő feladat, nem tudjátok előre.

– Oké, én kezdek fosni ettől az egésztől – meredt maga elé Lóri.

– Gondolom, észrevettétek, hogy a szervezők narancssárga ruhát viselnek, csapat pedig nem kapott ilyen színt. Ez a jól láthatóság miatt történt, hogy meg tudjatok különböztetni minket, és amennyiben szükségesnek látjátok, könnyedén megtaláljatok bennünket – mutatott a terem két oldalára a főszervező. A falnál ácsorgó narancssárga ruhát viselők integettek a versenyzőknek. Tizenöt-tizenöt főt számoltam, összesen tehát harmincan vigyáznak ránk. Plusz a kísérő tanárok, tizenhat csapat esetében értelemszerűen tizenhat pedagógus. Az negyvenhat felnőtt hatvannégy diákra. Oké, ettől az aránytól egy kicsit megdöbbentem, és a csuklómon lévő karkötőt forgatva eltűnődtem azon, hogy vajon mi vár ránk ilyen készültség mellett. – A versenyek mindig a táboron kívül történnek majd, ez a hely, ahol vagyunk, a feladatokra való felkészülést és a kikapcsolódást biztosítja számotokra. Éppen ezért fontosnak tartom elmondani, hogy semmilyen, a klasszikus értelemben vett táborozásra ne számítsatok. Az élményhelyen nincs takarodó, lámpaoltás, ébresztő… – kezdte sorolni, mire nagyjából az egész teremnek felcsillant a szeme, és újra egymás felé fordulva kezdtek beszélgetni. – Egyetlen szabály van. A feladatra küldött csapat, vagy éppen egyéni csapattag időben érkezzen meg a kapuhoz. Ezenkívül nincs más kötelességetek itt – mondta. A bejelentést óriási tapsvihar fogadta, és ahogyan a főszervező előre sejtette, mindenki éjszakai medencézést és bulizást kezdett tervezgetni. – Jól hangzik – biccentett mosolyogva a lila csapatra, ahol a négy szinkronúszó lány az esti programjáról diskurált. – Csak nehogy hajnalban kialvatlanul és váratlanul érjen titeket egy feladat – tette hozzá. A megjegyzésétől azonnal lelombozódott mindenki, és mérlegelte a hallottakat. Úgy tűnt, senki nem szándékozik úgy kiesni, hogy az igazgatójának arról kelljen beszámolnia, hogy elbukta az Iskolák Versenyét, mert hajnalig dorbézolt. Tehát a pszichés ráhatás működött, mert nagyjából mindenki visszafogta a tervezgetést, és feszülten várta, hogy mi hangzik még el. – Elsőre ennyit szerettem volna mondani. Ha van kérdés, most feltehetitek – nézett körbe a termen a főszervező.

– Öhm. Nekem van – tette fel a kezét az egyik pink ruhát viselő srác mellettünk.

– Tessék – szólította fel a főszervező. Az egész terem egy emberként fordult hátra, hogy lássák, kinek van kérdése.

– Mikor kapunk kaját, vagy ilyesmi? – érdeklődött. A kérdése jogosnak tűnt, a legtöbben átgondolták, majd bólintva néztek vissza, a szervező válaszát várva.

– Kint van az ajtón. Reggeli mindennap hattól tízig, ebéd déltől háromig, vacsora hattól kilencig – sorolta. Ezen nagyjából mindenki ledöbbent, mert nem a szállodákból ismert rugalmas időbeosztásra számítottunk, hanem valamiféle katonai, „hat óra nulla nulla, és egy percet sem késhetsz” típusú tábori étkeztetést vártunk.

– Nem kell együtt ennünk? – értelmezte a srác.

– Csak ha akartok – nevette el magát a főszervező.

– Ez mennyire kúl – lelkesedett Lóránt.

Egy újabb kéz emelkedett a levegőbe, mire a szervező felszólította.

– És akkor jól értem, hogy nem kell időben elaludnunk, nincs takarodó, lámpaoltás vagy kijárási tilalom?

– Nincs – ingatta a fejét.

– Azta! – bólintott elismerően a lány.

– Hogy lesz a faházak elosztása? – kérdezte egy világoskék melegítőt viselő lány.

– Ezt is rátok bízzuk. A faházak négyfősek, értelemszerűen külön a fiúk és a lányok… – mondta.

– A francba – horkant fel egy srác az első asztalok közül, mire mindenki felröhögött.

A szervező mosolyogva bólintott, jelezve, hogy vette a poént, majd hozzátette:

– Mivel a legtöbb iskola vegyesen küldött versenyzőket, fiúkat és lányokat egyaránt, lehetőségetek van másik csapatokból választani lakótársat, akár szimpátia alapján. Beszéljétek meg egymással.

– Hé, Zsombi, Lóránt! Jövök hozzátok lakni, jó? – intett felénk Máté.

– De jó! – lelkesedett Zsombi boldogan.

– Igen, például így – helyeselt a főszervező. – Vagy mondjuk ennél egy kicsit diszkrétebben – fűzte hozzá.

A házbeosztás nagyjából mindenkit lekötött, a diákok egymás asztalától átüvöltve próbáltak lakótársat keresni, hogy megtöltsék a négyfős faházakat, majd akik megvoltak, felálltak, és a főszervező mögötti asztalhoz léptek, ami mögé beült két narancssárga ruhát viselő szervező, és adminisztrálni kezdte a házbeosztást.

– Elnézést – tettem fel a kezem, és már azt hittem, nem is veszik észre, mert időközben mindenki a házelosztással kezdett foglalatoskodni.

– Van még egy kérdésünk, ott hátul, piros csapat. Hallgatlak – üvöltötte túl a főszervező a hangzavart.

– Minden feladatnál egy csapat esik ki, vagy több is? – kérdeztem.

– Egy – válaszolta meg, jól átgondolva, nehogy olyat mondjon, ami nem derülhet ki számunkra.

– Tizenhat csapat, tizennégy nap – gondolkodtam hangosan. – Akkor lesz olyan nap, amikor két feladat is lesz – biccentettem. A főszervező elmosolyodott és széttárta a karját, mint aki nem mondhat semmit ezzel kapcsolatban.

– Ki tudja – vonta meg a vállát, és mélyen a szemembe nézett. – De örülök, hogy valaki használja a fejét is. Piros csapat, csak így tovább – biccentett felénk elismerően.

– Köszi – mutatta fel a hüvelykujját Lóri.

Az első asztalok közt ülő arany csapat tagjai hátrafordultak felénk, és érdeklődve mértek végig minket. Valamiért az volt az érzésem, hogy nem kedveltek meg.

– Srácok – fordult Lórihoz és Zsombihoz a pink melegítőt viselő fiú. – Ti hányan vagytok egy házra?

– Eddig hárman. Mi ketten, és Máté a sárgáktól – válaszolta meg Zsombi.

– Jöhetek hozzátok negyediknek? – érdeklődött.

– Persze – felelték egyszerre.

– Kösz – bólintott hálásan.

– Hé, Máté – kiáltotta Lóránt. – Megvagyunk, a pink gyerek a negyedik, szerezzünk egy kulcsot, és cuccoljunk le!

A fiúk elindultak az adminisztrációs asztal felé, ahol egyre fogyatkozott a létszám. Akik megkapták a kulcsot, kimentek az étkezőből, és birtokba vették a szállásokat. Ketten maradtunk Bernadett-tel, és az asztalnál ülve, néma csendben figyeltük, ahogyan halkul a terem.

– Sziasztok – lépett hozzánk hirtelen egy lány, aki barna melegítőt viselt. – Hányan vagytok a házatokban?

– Eddig ketten – mondtam felnézve rá.

– Jöhetek hozzátok? – kérdezte, és hátrafordult. – Három fiúval jöttem – tette hozzá magyarázatképpen.

– Persze – bólintottam.

– Felőlem – engedte meg Bernadett is.

– Köszi, már csak az arany ruhásoknál nincsenek meg négyen, de ők akkora gyökerek, hogy nem engedték meg – panaszolta.

– Nem meglepő – forgatta a szemét Bernadett.

– Menjünk, kérjük el a kulcsot – álltam fel, és előreindultam az információs asztalhoz, ahol már teljesen elfogyott a sor, csak az arany csapat volt ott, és a fekete csapat egyetlen lánytagja, Csenge, akiről Máté kiderítette, hogy akrobatikus rock and roll győztes.

– Nem érted? Nem jöhetsz hozzánk! – vitatkozott vele a tavalyi győztes szőke hajú lány, aki a jelek szerint szándékosan kivárta, hogy mindenki megkapja a faházát, így aztán ők ketten maradhatnának a csapata másik lánytagjával egy négyfős házban.

– Ne már, mindenkit végigkérdeztem, és megvannak négyen – háborodott fel Csenge, és segélykérőn nézett az asztalnál ülő szervezőre, aki tehetetlenül felemelte a kezét.

– Sajnálom, a házbeosztásokat a versenyzőkre bíztuk, nem szólunk bele. Amennyiben nem találsz lakótársakat, elhelyezünk az üresen maradt faházak egyikében – közölte.

– Egyedül? – kerekedett el Csenge szeme. – Nem akarok egyedül lenni az erdő közepén egy faházban – hadarta idegesen, és valahogy megértettem az aggályát.

– Mondjuk, ha ennyire parázol, nem kellene részt venned egy ilyen versenyen – pillantott rá lesajnálóan az arany melegítőt viselő lány.

– Neked meg nem kellene ekkora gyökérnek lenned! – vágott vissza Csenge csípőből.

– Lányok, elég lesz! – szólt rájuk a szervező, és reménykedve pillantott körbe, hátha odamegy hozzájuk valaki.

– Akkor én a csapatommal fogok lakni – határozta el magát Csenge, és dühödten összefonta maga előtt a karját.

– Nem lehet, három fiúval érkeztél, a versenyszabályzat tiltja – közölte vele az adminisztrátor a laptopjába nézve.

– És akkor most mi lesz? – forgatta a szemét Csenge.

– Tessék, itt egy kulcs, a leghátsó faház egyedül a tiéd – nyújtotta felé a kulcsot, de Csenge nem vette el, hanem megilletődve megrázta a fejét.

– Vigyázz, nehogy éjszaka neszeket hallj – vigyorgott rá a tavalyi győztes lány, majd az asztalhoz fordult, amíg Csenge hezitált. – Elkérhetném a kulcsunkat?

– Tessék – adta át neki kelletlenül a szervező, mire a két arany ruhát viselő lány elégedetten kilépett a teremből. Elérték a céljukat, ketten voltak egy faházban, nem engedtek be maguk közé idegent.

A szervező szomorúan pillantott Csengére.

– Egy pillanat, és visszatérünk rád – mondta, aztán felénk fordult. – Megvagytok, lányok?

– Igen – felelte Bernadett.

– De igazából mi hárman vagyunk, szóval ha gondolod – néztem Csengére, felajánlva, hogy akár lakhat nálunk is, ha ez segítség neki.

– Hárman vagytok? – kérdezte megkönnyebbülten.

– Igen – feleltem.

– És jöhetek hozzátok? – kapkodta a levegőt.

– Ha szeretnél – vontam meg a vállamat.

– Jézusom, persze, köszönöm! – hálálkodott, és váratlanul a nyakamba borult. – Nagyon köszi! – motyogta, én pedig bizonytalanul széttártam a karomat, miközben csüngött rajtam, és esetlenül megveregettem a hátát.

– Nem… Nem hiszem, hogy bajod lett volna egyedül, de ha félsz, akkor lakj nálunk – mondtam kissé meglepetten.

– Nem tudjátok elképzelni, hogy ez mennyire sokat jelent nekem! – engedett el, és Bernadetthez lépett, aki egy határozott mozdulattal megrázta a fejét.

– Ne ölelj meg, melegem van – mondta szűkszavúan.

– Ó, oké – értette meg Csenge, és a hozzánk csatlakozó barna csapattaghoz fordult tanácstalanul. – És téged?

– Jó – bólintott a lány, és átölelte a lelkes Csengét, aki ezután visszafordult a ránk váró szervezőhöz.

– Megvagyunk! Velük fogok lakni – mutatott ránk büszkén.

– Nagyszerű. Megfelel az utolsó ház? – tartotta felénk a kulcsot, amit már egyszer megpróbált rásózni Csengére.

– Így már igen. Ha nem egyedül kell aludnom benne, akkor nem érdekel – vigyorgott boldogan.

Átvettük a kulcsot, és kilépve az étkezőből elindultunk a csomagjainkért.

– Hú, nem tudjátok elképzelni, hogy mennyire nem akartam egyedül lenni – mesélte Csenge, és ahogyan sétáltunk, csendben hallgattam, hogy megállás nélkül arról magyaráz, miként élte volna meg az egyedüllétet.

Bernadett egy-egy szavas válaszokkal illette, a barna melegítőt viselő lány, akiről időközben kiderült, hogy Zsanettnek hívják és tizenegyedikes egy veszprémi gimiben, érdeklődve figyelte. Nagyon úgy tűnt, hogy hálás, amiért csatlakozhatott hozzánk. És ahogyan a táskáinkat felvettük ott, ahol a hatalmas kupacból már semmi nem maradt, mert mindenki elvitte a sajátját, a faházsor irányába fordultunk, és rájöttem, hogy ez a szabadon választható házkiosztás nem véletlen, hanem szándékos manipuláció a szervezők részéről. Az érkezést követő klikkesedés egy pillanat alatt megszűnt, a csapatszínek összevegyültek, bármerre néztem, vegyesen láttam a társaságokat. És valószínű, hogy erre célzott a szervező az eligazításnál. Hogy ne feledjük, nem együtt, hanem egymás ellen versenyzünk, és hogy lesz sírás bőven. A tavalyi nyertes csapat elzárkózását mindenki elől ezzel is indokoltam magamban, azon túl, hogy mérhetetlenül bunkók egyben. Van tapasztalatuk, ez kétségtelen. Ahogyan körbenéztem, rájöttem, a szervezőknek nem csupán az a céljuk, hogy megtalálják a legjobb fizikumú, vagy éppen legélesebb eszű csapatot. A mentálisan legstabilabbat is keresik.

– Milyen szép karkötőd van, hol vetted? – zökkentett ki Csenge a gondolatmenetemből, mire ösztönösen megragadtam a csuklómat, és a tenyeremmel takartam a darabot.

– Anyukámtól kaptam – feleltem halkan.

– Nagyon szép. Ő hol vette? – érdeklődött tovább, ahogyan a leghátsó faházsor előtt lépkedtünk, ami mögött már csak a kerítés húzódott, azon túl pedig a sűrű erdő.

– Nem tudom, régi darab – ráztam meg a fejem.

– És megkérdezed?

– Nem – szóltam kimért hangon.

– Ó. Oké, semmi gond, nem akarok ugyanilyet, ha zavar, vagy ilyesmi, csak gondoltam, van másfajta, mert nagyon szép, ha nem ugyanilyen, csak más a stílusa mondjuk, akkor vennék egyet, vagy… – hebegte, én pedig megálltam az utolsó ház előtt, bedugtam a zárba a kulcsot, és lehunytam a szemem. A bevillanó emlékképek hatására úgy éreztem, összerogynak a térdeim. Láttam magam előtt anyu kezét, ahogyan a kórházi ágyon pihenteti, én pedig óvatosan fogom, miközben a karkötőt nézem, ahogyan az elvékonyodott csuklóján természetellenesen nagynak tűnik. Az orromban éreztem a kórház édeskés betegségszagát, ami keveredett a fertőtlenítő illatával. A fejemet megrázva kinyitottam a szemem, és visszanéztem Csengére.

– Nem – ismételtem meg. – Nem tudom megkérdezni – mondtam a szemébe, majd belöktem az ajtót, és beléptem a faházba.

A hátam mögött hallottam, ahogyan odakint Csenge susog valamit, amire Bernadett válaszol, de elengedtem a fülem mellett, mert nem akartam hallani, és szétnézve a lakhelyünkön, ledobtam a csomagomat az első ágyra, amit észrevettem.

A lányok beléptek mögöttem, de a hangulatuk nyomott volt, és kínosan feszengtek. Már számtalan esetben találkoztam ezzel az elmúlt évben. Nem tudták lereagálni a hallottakat, és nem tudtak hogyan viszonyulni hozzám. Fogalmuk sem volt, hogy mit mondjanak, vagy hogy kell-e bármit mondani. Megkönnyítettem a helyzetüket, és megelőzve az üres, totálisan semmitmondó részvétnyilvánítást, rájuk néztem.

– Választhatom ezt az ágyat? – kérdeztem arra a helyre mutatva, ahová ledobtam a táskám.

– Persze! – felelték tökéletesen egyszerre. Úgy tűnt, a körülményekre való tekintettel akkor is nekem adták volna, ha más szeretett volna ott aludni.

– Köszönöm – mondtam halkan, és leültem az ágyamra, úgy néztem körbe.

A faház tágas volt, és sokkal nívósabb, mint amire számítottam. A négy ágy kettesével volt elhelyezve, szállodai szobákhoz hasonlóan kettő hosszában egymás mellett, kettő pedig tükörképként velük szemben. Mindegyikhez tartozott éjjeliszekrény, valamint ruhásszekrény is. A ház hátsó részében egy ajtó volt, ami a fürdőszobába vezetett. Azonnal megnéztük, mivel lányokként az volt a legnagyobb rémálmunk, hogy vajon mi vár odabent, de kellemesen csalódtunk. A fürdőszoba kicsi volt ugyan, de ennyi volt az össz hibája. A vécé mellett egy mosdó, felette tükörrel, azzal szemben pedig egy zuhanyfülke. Miután szemügyre vettük, visszamentünk a szobába, és mindenki pakolni kezdett. Viszonylag szótlanul zajlott ez a tevékenység, kirámoltuk a ruháinkat, csak néha-néha szóltunk egy „bocs”-félét, amikor kikerültük egymást, vagy éppen útban volt a másik. Hamar belaktuk a faházat, a konnektorokba bedugtuk a töltőket, amiknek a végén telefonok és zenelejátszók lógtak, beraktuk a tisztálkodócuccainkat a fürdőszobába, Zsanett az ágyára helyezte a magával hozott párnáját, Bernadett pedig teljesen érthetetlen módon kirakott az éjjeliszekrényére egy digitális képkeretet, amin a Danival közös képeik váltották egymást.

– A pasim – magyarázta meg szűkszavúan, amikor észrevette, hogy érdeklődve nézzük a karfiolfülű srácot, aki a különböző bevillanó fotókról mosolyog ránk.

Valamennyien tudomásul vettük, és tovább rámoltunk, amikor Zsanett felkiáltott.

– Hé, ezt nézzétek – szólt, és kinyitotta az egyik szekrényt, ami egy kis hűtőt rejtett.

Mindannyian örültünk a nem várt luxusnak, és bele is pakoltuk a megmaradt üdítőinket, vagy éppen a táskánkban olvadozó csokikat.

– Jaj, ne – szörnyülködött Csenge, mire felkaptam a fejem. – Elhagytam a pulcsimat – forgolódott, és a fekete egyenruhájának felsőrészét kereste.

– Nem hagytad ott, ahol a táskák voltak lerakva? – kérdeztem.

– De, oda pakoltam le, de amikor elhoztuk most a cuccainkat, akkor nem maradt ott semmi. Direkt ellenőriztem.

– Akkor talán a csapattársaid elvitték magukkal – gondolkodott Zsanett.

– Igaz – bólintott Csenge. – Megyek, megkérdezem őket – tette le a kezében tartott neszesszert.

– Megkérdezzem neked? Én már kipakoltam, és úgyis indultam szétnézni – ajánlottam fel a segítségemet.

Csenge hálásan pillantott rám.

– De kedves vagy. Köszönöm!

– Várj meg – lépett ki Bernadett a fürdőszobából egy egyrészes fürdőruhában, úszósapkával a fején, törülközőt tartva a kezében. – Megyek, megnézem a medencét – közölte.

– Rendben – biccentettem, és kiléptünk az ajtón.

A faházak fölé tornyosuló fák felfogták az erős napsugarakat, de így is elég meleg volt. Azon tűnődtem, otthon vajon milyen idő van, és apu mit csinálhat, miközben a házsor előtt sétáltam, oldalamon a papucsban és fürdőruhában lépkedő Bernadett-tel. Nem szóltunk semmit, csak csendben haladtunk, és elgondolkodtam azon, vajon miért kellett megvárnom, ha egy szót sem váltunk egymással. Talán élvezi a társaságomat. Ki tudja. Megkerülve az utolsó házat, a másik sorba kanyarodtunk vissza, ahol sokkal nagyobb életet tapasztaltunk. Nem csoda, ott volt a medence. Bernadett nem sokat hezitált, odalépve a napsütötte víztükörhöz, lerakta a szélére a törülközőjét, majd ugrott egy fejest, és már el is lepték a hullámok. A medencében lévők odakapták a fejüket, aztán tovább lazultak.

– Hanna, szia! – köszöntött Zsombi, aki a medence szélén ült rövid ujjú pólójában és térdig feltűrt piros melegítőnadrágjában. A vízből hirtelen kiemelkedett Lóránt, és odaúszott hozzánk.

– Sziasztok – mosolyogtam rájuk. – Minden rendben?

– Aha. Ez tök jó – fordult a hátára Lóri, és a víz felszínén lebegett. – Nem jössz be?

– Nem, köszönöm – ráztam meg a fejem.

– Hé, itt a matekos csajszi – úszott oda hozzám Máté, és vizes szőke haját megborzolva nézett fel rám, miközben megkapaszkodott a medence szélében. – Nem láttad Csengét? – érdeklődött.

– Nálunk lakik – feleltem óvatos mosollyal.

– Ó – vonta fel a szemöldökét. – Akkor, ha nem bánod, gyakori vendég leszek nálatok.

– Én nem bánom, ha ő nem bánja – feleltem diplomatikusan.

– Gyere be a vízbe – kérlelt.

– Nem, nem – ingattam a fejem. – Igazából én a fekete csapatot keresem, vagyis náluk Csenge melegítőfelsőjét – magyaráztam.

– Várj, megkérdezem neked – bólintott Zsombi, és visszanézve a medencébe, elüvöltötte magát. – Bence, nálatok van Csenge pulcsija? – kérdezte a vízben lévő fekete csapat egyik tagjától, aki bólintott.

– Aha. A csomagoknál volt eldobva, bevittük a házba.

– Kihoznád? Elvinném neki, velünk lakik egy faházban – feleltem, a fülem mögé tűrve a hajam.

– Menj be érte nyugodtan. A harmadik ház az – szólt a srác, és már el is merült a vízben.

– Oké – tápászkodtam fel.

– Vigyázz, Hanna! – mászott ki a medencéből mellettem Lóri, és nekifutva beleszaltózott a vízbe. A hatalmas csobbanást hangos ováció kísérte, mire Bernadett kiemelkedett a vízből, és mérgesen nézett körbe.

– Ne ugrálj! – parancsolt rá.

Otthagyva őket a házak között megkerestem a harmadikat, és bár kaptam engedélyt, hogy bemenjek, azért mielőtt beléptem volna, illedelmesen bekopogtam. Nem jött válasz. Lenyomtam a kilincset, és benyitottam a házba, először óvatosan bedugva a fejem. Sehol senki. A felismeréstől bátran kitártam az ajtót, és beléptem. A szoba elrendezése ugyanolyan volt, mint a miénk, csak mivel más irányba nézett, ezért igazából a miénk tükörképének felelt meg. Az első ágyon megláttam a kis méretű fekete felsőt, így gyorsan felkaptam, és már mentem is volna ki, de hirtelen kinyílt a fürdőszoba ajtaja, nekem pedig a meglepettségtől a földbe gyökerezett a lábam. Azt hittem, egyedül vagyok, ezért rémülten kaptam a fejem a hang irányába, amikor is a fekete csapat kajakos fiúja, Kornél lépett ki az ajtón, tetőtől talpig vizesen, és tetőtől talpig ruhátlanul, egy törülközővel a kezében, amit abban a pillanatban maga elé rántott, amikor meglátott engem.

– Ó, te jó ég! – kaptam a szemem elé a kezem, mire Kornél nagyjából annyira meglepetten, mint én, értetlenül állt velem szemben.

– Te ki vagy? – kérdezte, kettőnk közül elsőként felocsúdva a döbbenetből.

– Újvári Hanna! – mondtam, még mindig a szemem elé tartott kézzel, és magamban megpróbáltam észszerű magyarázatot adni arra, hogy miért mutatkoztam be a teljes nevemen.

– És egészen pontosan mit csinálsz itt, Újvári Hanna? – kérdezte.

– Én csak… Ezért jöttem – tartottam fel a kezem esetlenül, Csenge pulcsiját fogva, miközben a másikkal még mindig az arcomat takartam, és szorosan lehunytam a szemem.

– Oké, akkor, ha megvan… – szólt, és bár nem láttam, azt azért könnyen kihallottam a hangjából, hogy szórakoztatja a helyzet.

– Már megyek is – bólintottam, és megfordultam az ajtó felé, amikor is végre leengedtem az arcom elől a kezem, és kinyitottam szemem. A kilincshez nyúltam, és vadul rángatni kezdtem magam felé, de sehogy sem akart kinyílni.

Ekkor lépteket hallottam magam mögött, mire a lélegzetem is elállt, és elképedve bámultam magam elé, várva, hogy most mi lesz. A vizes, napbarnított kar elnyúlt mellettem, és megragadta a kilincset, majd egyszerűen lenyomta, és kilökte az ajtót.

– Kifelé nyílik, Újvári Hanna. Kifelé – fordult felém, és a vizes hajtincsei mögül mosolyogva nézett rám.

– Köszi – bólintottam zavartan, és Csenge melegítőfelsőjét a mellkasomhoz szorítva kiléptem a házból, majd vissza sem nézve, határozott léptekkel indultam a saját faházunk felé, miközben annyira égett a fejem, hogy féltem, talán egyszínű a melegítőmmel.

– Tessék – nyomtam erősen Csenge kezébe a pulcsit, amikor visszaértem, és anélkül, hogy bármit reagálhatott volna, leültem az ágyamra, bedugtam a fülembe a fülhallgatómat, elindítottam a random lejátszási listát, és megnyitottam a sudoku alkalmazást.

Dühömben sikerült megdönteni az egyéni csúcsomat, miközben az elmúlt percek eseményeit próbáltam feldolgozni. Baromira elszoktam ettől, utoljára jóval másfél évvel ezelőtt voltam beégett tinilány, ezért nehezen tudtam mit kezdeni a szituációval, újdonságként hatott a helyzet, és az, hogy ez mennyire kiborító tud lenni. Anyu betegsége, majd az, hogy elveszítettük őt, sokkal előbb tett felnőtté, és teljesen elfelejtettem, hogy milyen megélni a hétköznapokban olyan nem várt helyzeteket, mint egy meztelen kajakos fiú… Egy nem sokat takaró törülközővel. Te jó ég! Fél kézzel a fejemet fogva, másik kezemmel rohamos gyorsasággal irkálva a sudoku táblázatba a számokat, megállás nélkül azon agyaltam, hogy tulajdonképpen nem történt semmi, és egy ilyen baki bárkivel előfordulhat, miközben a víz levert attól, hogy előbb-utóbb ki kell majd mennem a faházból, és szembenézni a Kornél nevű sráccal, akinek vizes látványa egészen pontosan és részletgazdagon égett bele az agyamba.

– Megyek futni a focipályához – állt meg az ágyam mellett ujjatlan pólóban és a fekete melegítőnadrágjában Csenge, és miközben nyújtott néhányat, bedugta a fülébe a fülhallgatóját, majd egy pillanatra a kezemben lévő telefonra nézett, ahová még mindig sebesen irkáltam a számokat. – Jézusom, mondd, hogy ezeket a számokat csak úgy találomra írod be – ámult el.

– Nem, ez csak… Gyakran játszom vele, és… Gyorsan megy – legyintettem zavaromban.

– Oké – bólintott kétkedve. – Nincs kedved futni? – invitált meg a programjára. Nagyjából olyan értetlenül nézhettem rá, mint az imént ő a sudoku-applikációmra. Nem úgy tűnt, hogy közös az érdeklődési körünk. Ezt ő is azonnal felfogta, mert nevetve szorosabbra húzta a copfját, és néhányat ugrált előttem. – Ha mégis meggondolnád magad, akkor a pályán leszek – tette hozzá illedelmesen. 

– Rendben – feleltem.

– Amúgy… – állt meg egy pillanatra elgondolkodva. – Hol volt a pulcsim?

– A csapatod fiútagjainak a házában.

– Ó, szuper. És ott voltak ők is?

– Csak az egyikük… Kornél – köszörültem meg a torkomat.

– Akkor őt már ismered – mosolyodott el.

– Jobban, mint szerettem volna – tettem hozzá gondolkodás nélkül, majd látva, hogy Csenge nem érti, legyintve megráztam a fejem. A lány elköszönt, és kifutott a faházból, becsapva maga mögött az ajtót, én pedig egy újabb tábla kirakása után új játékot indítva megpróbáltam kizárni a fejemből minden gondolatot és a beszűrődő hangzavart, hogy kizárólag a sudokura koncentrálhassak, amikor is teljesen váratlanul feltépték az ajtónkat. Riadtan kaptam oda a fejem, és azt láttam, hogy Zsombi szinte beesik a házba, a lendülettől meg kellett kapaszkodnia az ajtófélfába, miközben egy piros borítékot lóbált a kezében.

– Gyere gyorsan, Hanna, Lóri és Bernadett már várnak!

– Mi történt? – tápászkodtam fel azonnal.

– Itt a következő feladat instrukciója – lobogtatta meg a kezében tartott borítékot.

– Jövök – indultam meg az ajtó irányába, és Zsombi mellé érve megálltam egy pillanatra. – Felbontottad?

– Nem, gondoltam, majd együtt – mondta.

– Rendben – biccentettem. – Titanilla tanárnő merre van?

– Lóri elment megkeresni. Gyere, siessünk – ragadta meg a karomat.

A faházból kilépve mindenfelé különböző színű borítékkal rohangáló versenyzőket láttam, ahogyan a saját csapattagjaikat próbálják összerántani egy azonnali megbeszélésre.

6.

Az étkezőben ülve az ebédünket fogyasztottuk el, miközben mind az öten a kapott fotót néztük, ami a borítékban volt. Lóri, Bernadett, Zsombi és én megállás nélkül azon agyaltunk, hogy mit jelenthet a feladatra utaló kép, Titanilla tanárnő pedig unottan ült mellettünk, és egy sült csirkeszárnyat rágva meredt maga elé.

– Szerintem csillagokat kell nézni, vagy ilyesmi. Biztos ügyesek lesztek. Én megyek, csobbanok egyet a medencénél – közölte a tanárnő, aki befejezve az ebédjét úgy ítélte meg, ennyivel ki is vette a részét a feladatból. Csillagokat kell nézni, vagy ilyesmi. Köszönjük.

Néma csendben figyeltük, ahogyan kivonul az étkezőből, majd miután becsukódott mögötte az ajtó, értetlenül meredtünk egymásra.

– Hát ezzel sokra megyünk – közölte Bernadett a szemét forgatva, és újra felemelte a képet, amit a piros boríték rejtett.

A kép egy tipikus stockphoto volt, egy férfit ábrázolt, ahogyan egy térképpel a kezében áll a csillagos égbolt alatt. A kép hátuljára egy sort firkantottak. „Válasszatok ki egy csapattagot, akit a feladatra küldtök.” Ennyit tudtunk. Valamennyien gondterhelten bámultuk a fotót, miközben körbeadtuk, és a kép részleteit próbáltuk megfejteni, minden eshetőséget figyelembe véve.

– Passz. Én nem tudom, ez mit jelent – rázta meg a fejét Lóri, akin úgy tűnt, kifogott a rejtvény. – De hozok még párolt borsót – tette hozzá, bár ez nem igazán kapcsolódott a megoldáshoz, és semmiképpen sem vitt minket előre.

– Gondolkozzunk – támasztotta az állát Zsombor az asztalon, és nagyokat pislogva meredt a képre. – Mi lehet a fontos a fotón? Hogy férfi?

– Nem hinném – ingatta a fejét Bernadett.

– Az biztos, hogy éjszakai feladat lesz – tűnődött. – Éjszaka, térkép…

– Talán csillagtérkép – vettem át a fotót –, esetleg asztronómia – gondolkodtam hangosan.

– Én nem értek a csillagászathoz – fonta össze maga előtt a karját Bernadett.

– Én egy kicsit. Alapszinten – ismertem be.

– Lóri! Te mit tudsz az asztronómiáról? – nézett fel Zsombi, amikor Lóránt visszaért a tányérjával, amire szedett még párolt zöldborsót.

– Bak vagyok – felelte.

– Nem, nem asztrológia – ráztam meg a fejem. – Asztronómia – ismételtem, majd inkább hozzátettem segítségképpen. – Csillagászat.

– Nem vágom a témát – ingatta a fejét egy kanál zöldborsót lapátolva a szájába.

Az étkezőben rajtunk kívül még négy asztalnál beszéltek halkan a csapatok, hasonlóképpen hozzánk, a saját képüket nézegetve. Ott voltak a barnák, akik közt Zsanett ült, a táborba utolsóként érkező világoskék csapat, a négy szinkronúszó lányból álló lila csapat, és a sárgák. Máté felállt az asztaluktól, és átsétált hozzánk.

– Hogy álltok? – érdeklődött a szőke srác.

– Agyalunk – felelte Zsombi. – És ti?

– Mi is. Mire tippeltek? – kérdezte.

– Eddig arra jutottunk, hogy talán asztronómia – válaszolta Zsombor, és felém fordult. – Hanna ért hozzá.

– Csak egy kicsit – tettem hozzá gyorsan.

– Asztronómia? – húzta össze a szemöldökét Máté. – Ez nem jutott eszünkbe – töprengett.

– Miért, ti milyen irányban gondolkodtok? – csámcsogott Lóri. Máté körbenézett, majd amikor megbizonyosodott arról, hogy a többi csapat nem figyel ránk, bizalmasan közelebb hajolt, és két karját megtámasztotta az asztalon.

– Éjszaka megyünk – suttogta. – Az erdőben vagyunk. Mi bátorságpróbára számítunk – mondta.

Erre mind a négyen eltátottuk a szánkat. Mert ez nem jutott eszünkbe.

– Bátorságpróba? – ismételte Lóri, és látszott rajta, hogy erősen gondolkodik.

– Nem biztos – rázta meg a fejét azonnal Máté. – Lehet, hogy az lesz, amire ti gondoltok. Mi erre tippelünk, úgyhogy nem küldünk a csajok közül éjszakai feladatra senkit – pillantott az asztaluk felé, ahol a két úszólány mosolyogva intett felénk. – Vagy Marci, vagy én megyek, lesz, ami lesz alapon – tette hozzá, és a csapatuk másik fiútagja, a nyelvtanos Marci irányába biccentett. – Mondjuk, azt nem tudom, hogy vele mire megyünk egy bátorságpróbán, maximum sikítva üvölti majd a magyar helyesírás szabályait – vélekedett, mire mindenki elnevette magát. – Úgyhogy gondoljátok át, hogy engeditek-e Hannát egyedül a feladatra, mert ha nem csillagászat, akkor az szívás – tanácsolta elhúzva a száját.

 Mindannyian elgondolkodtunk.

– Kösz, Máté, hogy felhívtad a figyelmünket a bátorságpróba eshetőségére is – vakargatta a fejét Zsombi, megállás nélkül gondolkodva.

– Szívesen. Na, visszamegyek a csapatomhoz, később találkozunk a medencénél.

– Hé, az igazgató élőzik az instán – pillantott Lóri a telefonjára, és mivel az étkező épületében tökéletesen működött a net, ki is használta az alkalmat, hogy ellenőrizze, mi történik a világban.

– Mutasd – húzta össze a szemöldökét Bernadett.

Lóri rányomott a streamre, ahol megjelent Kocsis igazgató, amint az irodájában ül, és belenéz a kamerába.

– Tehát várom a kérdéseket az Iskolák Országos Versenyével kapcsolatban. Bátran kérdezzetek csak – magyarázta. Lóri instáján kívül, ami ugye minket takart, összesen ketten nézték az igazgatót. – Gyerünk, Szirtes gimi, kérdezzetek csak – ösztökélte a csekély nézőjét arra, hogy érdeklődjenek a streamben. – Na, van is egy kérdés – lelkesedett be Kocsis, aztán látva a kijelzőn megjelenő külföldi szöveget, megrázta a fejét. – Nem tudom, a fiatalember miért nézi az adásomat Oslóból, de láthatóan nem a témával kapcsolatban ír – mondta mérgesen. – Menjél innen, fiam! Hess, tűnés – legyezgette a levegőt maga előtt, mintha csak tudna hatni a srácra, aki elég trágár szövegeket küldött neki. A következő pillanatban meglátta, hogy az aktív három nézőjéből az egyik Lóri, és felcsillant a szeme. – No, úgy látom, itt van a versenyre küldött csapatom is élőben. Tőlük is kérdezhettek bátran! Sziasztok, Szirtes-csapat! – integetett nekünk a kamerába, majd bosszúsan megcsóválta a fejét, amikor a norvég újra beírt neki. – Hogy lehet letiltani innen ezt az embert? – kérdezte. – Menjél már innen el! – dühöngött. Közben Lóri beírt az igazgatónak, hogy készülünk a következő feladatra, és hogy csak beköszöntünk, mert láttuk, hogy élőzik. Kocsis, amint megkapta az üzenetet, határozottan bólintott, és hüvelykujját feltartva vigyorgott a kamerába. – Értem. Sok sikert nektek, ügyesek legyetek, és izgatottan várom a fejleményeket – búcsúzott el tőlünk, majd amikor egy újabb kommentet kapott, de azt már nem tőlünk, ököllel az íróasztalára csapott. – Na, most már kihozol a sodromból, te norvég gyerek! – üvöltött bele a kamerába, amikor a srác kizárólag feltartott középső ujjú emojikat küldött neki.

Lóri kilépett a streamből, otthagyva az igazgatót és a random norvég nézőjét, majd tanácstalanul néztünk össze, és szó nélkül megállapítottuk, hogy magunkra kell hagyatkoznunk, tekintettel arra, hogy a velünk érkező tanárnő a medencénél sütteti magát, az igazgatónk pedig el van foglalva a streamjével. Időközben befejeztük az ebédet, így a tálcáinkat megfogva elindultunk a kijárat felé, és útközben leraktuk az erre kijelölt ablakba, ahol egy konyhás azonnal behúzta. Az ajtóhoz érve szinte beleütköztünk a fekete csapatba, akik akkor érkeztek ebédelni.

– Gyertek csak – tartotta meg nekünk az ajtót Kornél, és kiengedett minket.

Bernadett ment elöl, aztán Lóri, Zsombor, végül pedig én, és ahogyan elléptem Kornél előtt, lesütöttem a szemem, megpróbálva nem ránézni.

– Újvári Hanna – engedett el maga előtt mosolyogva.

– Köszi – feleltem halkan, és kiléptem a napsütésbe, ahol a fejemen lévő napszemüveget letoltam a szemem elé, és miközben a többiek mellett lépkedtem, egy pillanatra zavarodottan visszanéztem. Az étkező ajtaja akkor csukódott be.

– Hanna? – kérdezte Zsombi.

– Igen?

– Nem figyelsz…

– Dehogynem – erősködtem, és mivel láttam rajta, hogy nem hisz nekem, megismételtem, amit mondott. – Azt kérdezted, hogy miként viszonyulok egy esetleges bátorságpróbához, ha megvan az esélye annak is, hogy mégis asztronómiai feladatot kapunk – közöltem, és elégedetten konstatáltam, hogy a megosztott figyelmem ezúttal sem hagyott cserben. Mások számára idegesítő tulajdonság, de nekem kifejezetten hasznos tud lenni.

– Igen, pont ezt mondtam – bólogatott Zsombi. – Szóval?

– Figyeljetek – sóhajtottam. – Ha van esély arra, márpedig van, hogy asztronómiai feladat lesz, akkor megyek, mert ott szükség lehet az ismereteimre – tűrtem egy tincset a fülem mögé. – A kép alapján én nem gondolnék másra. Nézzétek – mutattam rá. – Csillagos égbolt, egy térkép…

– És ha bátorságpróba lesz? – aggódott Lóri.

– Akkor nincs mit tenni, megyek arra – vonogattam a vállamat. – Ugyanannyi esély van mindkettőre. Viszont mi van akkor, ha nem én megyek, és mégis asztronómia a feladvány? – néztem körbe mindhárom csapattagomon. Ezen elgondolkodtak, és egyszerre megrázták a fejüket.

– Akkor kiesünk – suttogta Zsombi.

– De akkor is, ha Hanna megy egy erőnléti éjszakai feladatra. Vagy bátorságpróbára – fújtatott teljesen tanácstalanul Lóri.

– Bízzunk benne, hogy nem az lesz – szólt Zsombi. – Ha pedig mégis…

– Minden tőlem telhetőt megteszek – ígértem meg.

– Nem félsz? – kérdezte a kilencedikes.

– Nem – közöltem határozottan.

– Tényleg? – csodálkozott el Lóránt. – Kimennél sötétben az erdőbe? Egyedül? Huhogás, ijesztő neszek, árnyékok, a szervezők megbújva a fák mögött, ágak roppanása… – sorolta, megpróbálva megfélemlíteni, de továbbra is rezzenéstelen arccal néztem rá. Viszont a mellettünk álló Zsombi határozottan borzongott, dacára a nappalnak és a tűző napsütésnek. Ezek szerint vizuális alkat. – Semmi? – csodálkozott el Lóri, látva, hogy nem hatott rám az ijesztgetése.

– Semmi – feleltem a vállamat vonogatva, és úgy tűnt, meggyőztem Lórit, mert határozottan biccentett egyet.

– Frankó.

– Akkor egyetértünk abban, hogy csillagászat témakörre tippelünk, és ezért Hannát küldjük? – pillantott körbe Zsombi a társaságunkban. – Mert akkor megyek, és leadom a nevet, hogy ki indul tőlünk – tette hozzá, mert a szabályok értelmében a kiválasztott csapattagot regisztrálják, és már nem lehet változtatni.

Mindenki egyöntetűen bólintott, így tehát a csapat döntése alapján engem választottak a feladatra.

– Ne ejts ki minket – nézett rám Bernadett, és Lóri is lélegzet-visszafojtva figyelt, egyértelműen azt sugallva, hogy rajtam áll minden, miközben Zsombi elszaladt, hogy felírasson a versenyszámra.

– Nem esünk ki – ígértem meg, és még egyszer ránéztem a fotóra. – Mert asztronómia lesz a feladat – bólintottam határozottan.

A feladatra jelentkezés után egy darabig minden arról szólt a csapatoknak, hogy tanakodtak, mérlegeltek, és találgattak arról, mi lehet majd a versenyszám. Abban mindenki egyetértett, hogy sötétedés után kapjuk meg, így aztán egy idő után alábbhagyott a lelkesedés, és estig mindenki elfoglalta magát. A szervezők zseniális húzása volt ez a várakoztatás, mert ahogy telt az idő, és közeledett az este, úgy feszültek be a résztvevők, és mivel senki nem tudta, mire számíthat, a pánik egyre inkább kiült az arcokra. Az idő múlásával rám is egyre nyomasztóbban nehezedett a teher, hogy az első egyéni feladatra én megyek, de igyekeztem kizárni az agyamból minden más eshetőséget, és csak arra koncentrálni, hogy csillagászat lesz a feladvány. A medence szélén ültem ruhában, és a többieket figyeltem, akik a délután nagy részét a vízben töltötték, megpróbálva elütni az időt vízilabdázással meg úszkálással. A társaságunkhoz csatlakozott Máté a sárgáktól, aki elmondta, hogy tőlük végül ő megy a feladatra.

– A csajokat nem küldöm ki éjjel az erdőbe, Marci meg nyelvtanos, nem sokra megyünk vele. Bátorságpróba lesz ez, és arra én kellek – erősködött, és a kijelentésére a mi csapatunk csalódottan nézett maga elé, amit Máté rögtön észrevett, és megrázta a fejét. – Vagy csillagászat, és az Hannának kedvez – ajándékozott meg egy bátorító mosollyal. – Ó, helló – nézett fel Csengére, aki odasétált hozzánk, és vidáman ült le mellém a medence szélére.

– Sziasztok, mi újság? – érdeklődött.

– Kit küldtök a feladatra? – tért a tárgyra rögtön Bernadett.

Csenge zavartan körbenézett, aztán halkan folytatta.

– Kornélt – suttogta, nehogy mások meghallják. – Úgy láttuk, hogy a fotón álló férfi elég izmos és magas is, úgyhogy mi erőnlétire tippelünk, tőlünk Kornél megy. Ő kajakos, meg fogja oldani – fújtatott idegesen. – Ti?

– Tőlünk én megyek – szólt Máté, és a lábával ellökte magát a medence falától, hogy a hátán lebegve nézzen ránk a vízből. – Bátorságpróbára készülünk, az meg az én hatásköröm – próbált imponálni a lánynak, aki elismerően biccentett, majd felénk fordult:

– És ti?

– Hannát küldjük – felelte halkan Zsombi, majd látva a lány teljes döbbenetét, hozzátette: – Csillagászatra számítunk.

– Csillagászatra? – kerekedett el a szeme.

– Igen. A fotó miatt – bólogatott Lóri. – Éjszaka, csillagok, egy faszi térképpel a kezében. Vágod, nem? – kérdezte.

– Hát, ez nem jutott eszünkbe – ismerte el. – De simán lehet – gondolta át. – Értesz hozzá? – fordult felém érdeklődve.

– Igen, van egy alaptudásom – válaszoltam szűkszavúan, és megpróbáltam magabiztosnak tűnni, de így, hogy két megkérdezett csapatból kettő számít erőnléti feladatra, és fiút küldenek, kezdtem elbizonytalanodni.

– Tök jó – biztatott Csenge, aztán levette a pólóját, és a bikinifelsőjében belecsusszant a vízbe. – Nem jössz be, Hanna? – kérdezte.

– Nem, én… Megyek és készülök egy kicsit a feladatra – tápászkodtam fel, és elköszönve a többiektől, a telefonommal a kezemben az étkező épületébe indultam, hogy felhívjam aput, de a hét óra nem tűnt alkalmasnak arra, hogy nyugodtan beszélhessünk, mert a legtöbb csapat ebben az időpontban ment vacsorázni. Ezért aztán a kerítéshez mentem, és leültem a tövébe, miközben a telefonom gyéren hálózatot jelzett.

Apu második csörgésre felvette, és izgatottan érdeklődött afelől, hogy mi történik.

– Szóval én megyek a feladatra, és csak remélni tudom, hogy asztronómia – meséltem lehangoltan. Apu hosszas hallgatás után, ami alatt végiggondolta az eshetőségeket, végre beleszólt.

– A kép alapján nagyon jó következtetés, én is azt mondanám, hogy a feladatnak köze lesz a csillagászathoz – értett egyet.

– Oké – sóhajtottam. – Ha mégsem, akkor… Majd meglátjuk – kerestem a szavakat.

– Biztos vagyok benne, hogy jól döntöttetek – biztatott.

– Remélem – feleltem. – És te hogy vagy? Mit csinálsz? – kérdeztem témát váltva.

– Én jól vagyok, ne velem törődj. Inkább mondd csak… – kezdte. – Átjöttek a videók, amiket küldtél – folytatta, én pedig örömmel nyugtáztam, hogy az ebéd alatt átdobott felvételeket apu a jelek szerint megkapta. – Nagyon jól néz ki a tábor! – lelkesedett.

– Igen, eléggé rendben van – pillantottam körbe a fa tövében ülve, ahonnan ráláttam az egészre. Az étkező körül nagy volt a nyüzsgés, akik már végeztek, a tábor közepén lévő asztalokhoz és padokhoz vonultak beszélgetni. A medencénél a vegyes társaságunk tagjai még mindig a vízben voltak, mások a focipályához mentek, hogy sötétedésig elfoglalják magukat. Ahogy láttam, a szabadtéri kondigépeknél is volt egy kis érdeklődés, valamint a fekete csapatból Zoli pingpongozott valakivel a pink csapatból. A tanárok az egyik padnál ülve beszélgettek, központi szerepben Titanilla tanárnő tetszelgett, akit természetesen körberajongtak. Még hozzám is elhallatszott az „ohohóó” nevetgélése. Bárhogy néztem, a mindenféle színű melegítőt viselő alakok között egyetlen narancssárgát sem láttam. A szervezők nem voltak sehol. Ők már készültek valamire.

– Na és ki a fiú? – kérdezte hirtelen apu.

– A ki? – kérdeztem vissza meglepetten.

– A felvételen, amit küldtél. Aki átugrotta a kaput – magyarázta, nekem pedig akkor jutott eszembe, hogy az átküldött videón rajta van Kornélék érkezése is.

– Ó, ja, ő csak egy srác a fekete csapatból – mondtam.

– Csak egy srác a fekete csapatból – ismételte meg apu a mondatomat. – Értem.

– Miért kérdezel róla? – csodálkoztam el.

– Nem, nekem csak feltűnt, hogy milyen jó kiállású – szabadkozott apu.

– Hát… – gondoltam át. – Biztos – tettem hozzá, és összeszorítottam a számat, mert fogalmam sem volt, hogy a rövid, de annál tartalmasabb ismeretségünkről bővebben is beszámoljak-e apunak, aztán rájöttem, hogy teljesen felesleges.

– Hánykor lesz a feladat? – kérdezte.

– Nem tudom, nem mondták meg. Gondolom, valamikor sötétedés után, és mivel nem látok egy darab szervezőt sem, szerintem ők már nagyon készülnek – fújtattam.

– Nem lesz semmi gond, Hanna – nyugtatott. – Te leszel a legügyesebb a csillagászati feladatban – biztatott.

– Hát, abban biztosan – fogtam a fejem. – Te mit csinálsz? – kérdeztem, és a torkomban megéreztem a jól ismert keserű gombócot, amikor arra gondoltam, hogy apu egyedül van otthon. A karomon lévő karkötőt megforgatva vártam a választ, miközben a gyötrő bűntudattal küzdöttem, amiért nem vagyok ott vele.

– Készülök a holnapi vizsgáztatásra, közben pedig vacsorázom.

– Mit? – kérdeztem azonnal.

– Amit a hétfő este feliratú dobozban találtam – felelte.

– Brokkolis csirke – segítettem ki.

– Talán – mondta szórakozottan, mire nevetve forgattam a szemem.

Bár még nem akartam elköszönni, apu lerázott, mondván, ne vele töltsem az időmet. Miután leraktuk a telefont, a kerítésnek döntve a hátamat tovább üldögéltem a fa tövében, és miközben odahallatszott a táborhely minden pontjából a beszélgetés és nevetgélés, megnyitottam az asztronómia-appomat, és átnéztem a csillagtérképet ismétlés gyanánt. Eszembe jutottak a gyerekkori nyarak, amiket apuval csillagvizsgálással töltöttünk. A tetőre kihelyezett távcsövek, a forró nyári esték, az ég kémlelése, anyu szidalma, amiért hajnalig képesek voltunk bámulni az eget a távcsövön át, és a csillaghullások a rengeteg beteljesületlen kívánsággal. Szomorúan lehunytam a szemem, és bezártam az appot. Felesleges volt ismételnem, minden tudásom élénken élt az agyamban. Ehhez már csak az kellett, hogy ilyen feladatot kapjak.

Mivel a táborban nem volt sem lámpaoltás, sem pedig takarodó, valójában mindenki azt csinált volna, amit csak akar, azonban a ránk váró feladat teljesen rányomta bélyegét az első estére, így a tervezett dorbézolás és tivornyázás elmaradt. Vacsora után minden csapattag kint üldögélve várta, hogy besötétedjen és történjen valami. Aztán besötétedett, de nem történt semmi.

– És most? – kérdezte Zsombi az egyik padon ülve, a melegítőfelsője cipzárját állig felhúzva.

– Fogalmam sincs – tártam szét a karom tehetetlenül.

Csak a táborhely közepén lévő padok és asztalok voltak körben kivilágítva, amitől barátságos, amolyan bizalmas beszélgetőhellyé vált, azon túl azonban az erdő nyomasztó sötétsége és ismeretlen hangjai vették körbe a tábort.

– Srácok, én megyek lefeküdni, mert kivagyok. Majd felkeltenek, ha feladat van – közölte Máté, és őszintén szólva mi is hasonlóan éreztük magunkat. A korai kelés, az út izgalma, a táborba való bejutás, az idegen környezet, majd a medencénél ejtőzés mind-mind kivette az energiánkat, amitől hullafáradtnak éreztük magunkat.

Ahogyan körbenéztünk, a csapatok kezdtek visszavonulni, egyre több faház ablakán szűrődött ki lámpafény, a tanárok pedig a nekik fenntartott épületbe húzódtak.

– Menjünk – értettem egyet, és elindultunk a faházak felé.

Mivel a lakótársaim közül én voltam az egyetlen lány, aki feladatra várt, a melegítőmben feküdtem végig az ágyon, és a telefonomon sudokuztam, amíg Csenge, Bernadett és Zsanett sorban, egymás után vették birtokba a fürdőszobát, és alváshoz hozott cuccban bújtak be az ágyukba.

– Jól vagy, Hanna? – pillantott rám Csenge, és aggódva figyelte, ahogyan felöltözve, ruhában fekszem a helyemen.

– Persze – feleltem, miközben a többiek is aggódva kémleltek. – Minden oké – erősködtem. – Asztronómiafeladat lesz – tettem hozzá, leginkább a saját megnyugtatásomra.

– Az lesz – vágta rá Bernadett.

De nem az volt.

7.

Arra riadtam, hogy valaki a vállamat rángatja. Hunyorogva néztem a sötétben, és a kezemben tartott telefonomon feloldottam a képernyővédőt, hogy lássam az időt. Éjfél múlt hét perccel. A jelek szerint elaludtam sudokuzás közben. A kijelzőm tompa fényében bámultam a fölém tornyosuló alakot, és feljebb emelve a készüléket, belevilágítottam az arcába. A főszervező, Róbert állt előttem, és továbbra is a vállamat rázta.

– Ébredj, Hanna!

– Fent vagyok – motyogtam álmosan.

– Kezdődik a feladat – közölte. – Egy perced van összeszedni magad – tette hozzá, és kiment a házból, nyitva hagyva az ajtót.

– Ó, jó, rendben – törölgettem meg a szemem kicsit megnyúlt reakcióidővel, és felkászálódtam az ágyról.

A faházban néma csend volt, csak az alvó Zsanett és Csenge szuszogását lehetett hallani, és Bernadett mocorgását, aki felébredt a történésekre.

– Mi az? – kérdezte álmos hangon.

– Kezdődik a versenyem – suttogtam készülődés közben.

A lábamat lelógattam az ágyról, és a sötétben tapogatózva megkerestem a cipőmet, belebújtam, és már indultam volna, amikor Bernadett botorkálva odalépett hozzám, és megállított. Jobban mondva mellkassal beleszaladtam a feltartott tenyerébe.

– Kösd be rendesen! Terepre mész – utasított, mire bágyadtan bólintottam, és lehajolva bekötöttem az Adidasom cipőfűzőjét, előbb csomóra, majd masnira. – Sok sikert, Hanna! Felkeltem a többieket, és együtt várunk vissza – mondta.

– Rendben – biccentettem, és megpróbáltam titkolni, hogy mennyire izgulok.

A telefonomat visszadobtam az ágyamra, tudva, hogy úgysem vihetem magammal, majd csendben kinyitottam az ajtót, ami felett a kintről beszűrődő fény megvilágított egy pókhálót. A rajta lógó pók óriási árnyékot vetett. Elkaptam róla a tekintetem, és kiléptem a házból. Az ajtó előtt a főszervező várt rám, mögötte a többi csapat indulóival.

– A francba – szisszentem fel, amikor megláttam, hogy totálisan egyedül vagyok lány, egyelőre mindenki más fiút küldött az éjjeli feladatra. Ahogy végignéztem a csapatok tagjain, eszembe jutott, hogy egy kortyot sem ittam ébredés után, az izgatottságtól pedig kiszáradt a szám.

– Indulás, piros csapattag – szólt rám a főszervező Róbert, miközben egy elemlámpával  a szemembe világított. – Telefont itt hagyni – tette hozzá.

– Nincs nálam – ráztam meg a fejem az ágyra mutatva, ahol a készüléket hagytam. – Visszamehetnék még egy pillanatra? Innék egy kortyot – köszörültem meg a torkomat, de a főszervező a fejét csóválta.

– Indulás – közölte ellentmondást nem tűrő hangon, és elindult előre, mire a különböző színű melegítőben lévő fiúk követték őt. A társaságban még nem láttam Mátét, érte csak eztán mentünk, így beálltam a sor végére, és egyedüli lányként, a számat összeszorítva pillantottam vissza Bernadettre, aki az ajtóban állt. Csak a sziluettjét láttam a sötétben, de úgy tűnt, buzdítva mutogat valamit, aztán megálltunk a következő háznál, ahol a szervező bement Mátéért.

– Hé, Újvári Hanna – szólított meg hirtelen valaki, mire oldalra néztem, és Kornél alakját pillantottam meg magam előtt. Az arcát halványan megvilágította a faházsor felett húzódó sárgás égősor, így láthatóvá vált számomra a mosolya és a felém nyújtott keze. Egy műanyag palackot tartott benne.

Hálásan pillantottam rá, és átvettem az ásványvizet, majd gondolkodás nélkül beleittam. A hideg víz némileg magamhoz térített, és azonnal oltotta a szomjamat. Pár korty után visszaadtam, és körbenézve feltűnt, hogy ennyi ember közül, akik mind hallották, hogy szomjas vagyok, ő volt az egyetlen, aki felajánlotta a segítségét. Mindenki más lapított, pedig a legtöbben hoztak magukkal inni.

– Köszönöm – szóltam őszintén.

– Szívesen – ajándékozott meg egy mosollyal. – Hogyhogy téged küldött a csapatod? – érdeklődött, de a kérdését félbeszakította Máté harsány érkezése.

– Na mi van, emberek, indul az éjszakai túra? – lépett ki a faházából, nyomában a pink melegítőt viselő lakótársával, aki szintén résztvevője volt az éjszakai feladatnak.

Máté ráérősen megállt az ajtóban, és végignézett a rá várókon.

– Indulás van! – szólt rá a szervező. Máté biccentett, jelezve, hogy megértette, de azért feltartotta a telefonját.

– Csoportszelfi? Megy! – Maga elé feltartva a készüléket már fotózott is, a gép vakuja a szemünkbe világított.

– Erre nincs időnk! Indulunk! – szidta le a szervező.

– Jó, jó – felelte kelletlenül Máté, és visszadobta a telefonját az ajtón át. Gondolom, az ágyára akarta hajítani, de a sötétben elvétette, mert hangos csattanással zuhant a földre.

– Szép volt! – dicsérte meg gúnyosan az arany csapat fiútagja. A beszólását röhögés követte, Máté meg a vállát vonogatva sétált oda hozzám.

– Szevasz, Hanna – ölelte át a vállamat fél karral, és úgy indult meg velem együtt. A fejemet kapkodva néztem Kornél felé, mert szerettem volna megválaszolni az előző kérdését, hogy miért engem küldött a csapatom, de addigra már visszament a sor közepére.

Utolsóként a lila csapat egyik lánytagját ébresztettük, vele együtt teljes lett a tizenhat fős delegáció, amiből csak mi ketten voltunk lányok. Néma csendben követtük a szervezőt, aki a sor elején haladt. De nem a főkapu irányába, hanem…

– Jaj, ne – kerekedett el a szemem, amikor rájöttem, hogy egyenesen a táborhely végében lévő leláncolt kiskapuhoz megyünk. Ami az erdei ösvényhez vezet. – Ennyit a csillagászatról – ingattam a fejem lemondóan, és a nadrágzsebemből kihalásztam a hajgumimat, majd becopfoztam a hajam, és szorosan meghúztam, felkészülve arra, hogy minden vár rám, csak asztronómiai feladat nem.

Jól sejtettem, a kiskapu nem volt leláncolva, tárva-nyitva állt. A szervező felénk fordult.

– Figyelem! – szólt hangosan, megpróbálva túlkiabálni a fák közt süvítő szelet, ami végigrázta a felettünk lévő lombkoronákat. A csapatok tagjai feszülten várták, hogy folytassa. – A feladat a következő: memorizáljátok a kerítésen látható térképet, és jussatok el a megadott pontig. Ott vár rátok a csapatotok színével ellátott stopperóra. Amint megérkeztek, azonnal nyomjátok le. Aki legutoljára teljesíti a feladatot, a csapatával együtt búcsúzik. A verseny MOST indul! – ordította el magát, mi pedig valamennyien ledöbbenve álltunk a hallottakat értelmezve.

– Basszus! – kiáltotta el magát Máté elsőként, és a kerítéshez rohant, maga mögött hagyva mindenkit. Ezt követően a többi versenyző is felocsúdott a döbbenetből, és egymást lökdösve álltak meg a kitűzött térkép előtt, hogy megjegyezzék az útvonalat, miközben tökéletesen eltakarták előlem a térképet.

A hátuk mögött esélyem sem volt, hogy átfurakodjak köztük, túl nagy volt a tumultus, ezért tanácstalanul néztem körbe. Az arany csapat tagja elsőként lépett át a kapun, ő már meg is tudta az útvonalat, és elrohant a sötétben. Máté valahol elöl tolongott a többiekkel, én pedig még mindig a sok magas fiú mögött állva nyújtózkodtam lábujjhegyen, de semmit nem láttam előre. Hirtelen magam mellé néztem, és észrevettem, hogy Kornél velem együtt ácsorog, azt várva, hogy odajusson a térképhez, anélkül hogy benyomulna a többi csapattag közé, akik erős lökdösődésbe kezdtek. A fizikuma adott lett volna hozzá, de úgy tűnt, nem hajlandó részt venni a tömegbunyóban, amit a többi versenyző produkált.

– Ne nyomjatok már agyon! – kiáltotta valahonnan elölről a lila csapat lánytagja, aki úgy tűnt, sikeresen bejutott a tömegbe, és éppen ott fuldoklott a többiek között.

Azonnal improvizálnom kellett, mert eszembe jutott, hogy a csapatom számít rám, és arra, hogy sikeresen véghez viszem a feladatot. Hiszen azért választottak engem. Nem eshetünk ki elsőnek, mielőtt még Zsombi, Lóri vagy Bernadett megmutathatná a tudását. Még egyszer felmértem a terepet, de a csapatok tagjai egymást lökdösve próbáltak a térképhez jutni, amit elálltak az elsők, akik a térkép előtt, hátukkal feltartva a tumultust, a feladatot bámulták, és próbálták memorizálni, miközben megállás nélkül nyomták őket előre. Képtelenség volt odajutni. Gondolkozz, Hanna, gondolkozz! Újra a mellettem álló Kornélra néztem, aki továbbra is tanácstalanul várakozott, a szeme elé táruló káoszt figyelve.

– Együttműködés? – kérdeztem hirtelen, rádöbbenve, hogy talán ez az egyetlen esélye mindkettőnknek, tekintettel arra, hogy még a térkép közelébe sem kerültünk.

– Rendben – felelte gondolkodás nélkül, felmérve a helyzetet.

– Oké – bólintottam izgatottan. – Látnom kell, hogy mi van a térképen, az lenne a legjobb, ha segítenél előrenyomulni, és… – kezdtem tervezgetni, amikor Kornél egyszerűen maga elé rántott, megragadva a vállam alatt, benyúlva a hónom alá, és egy pillanat alatt megemelt. Annyira ledöbbentem, hogy még lélegezni is elfelejtettem, miközben rájöttem, hogy a cselekedete tökéletesen észszerű volt, mert átláttam a többiek feje felett, egyenesen rá a kapura kiakasztott térképre.

– Megvagy? – kérdezte lazán. Kicsit felháborítónak tartottam, hogy egyáltalán nem esik nehezére engem emelgetni.

– Pillanat. X, x, y, z, x, x, y, y, z – olvastam le a térképről a jelzéseket, és még egyszer átismételtem magamban. – Megvagyok – biccentettem, mire Kornél leengedett a karjából, én pedig a földre huppanva felnéztem rá, és elmosolyodtam.

– Köszönöm – mondtam.

– Szívesen – felelte.

– Megjegyezted? – érdeklődött.

– Igen. X, x, y, z, x, x, y, y, z. Gyere, futás! – ragadtam meg a karját, és magammal húzva átrohantam a kiskapun. Eszemben sem volt otthagyni azok után, hogy az általa nyújtott segítséggel tudtam egyáltalán megnézni a feladványt. Nélküle nem sikerült volna. Az együttműködés az együttműködés.

Ahogy átértünk a kapun, szinte beleütköztünk a sötétzöld csapat versenyzőjébe, aki visszafelé igyekezett. Először azt hittem, hogy már végzett is, de kiderült, hogy nem, csak elfelejtette a sorrendet, és a fejét fogva visszaindult a térképhez.

– X, x… a francba, hogy volt? – került ki minket idegesen. Úgy tűnt, hogy cserbenhagyta a memóriája, és összekeveredett.

– Várj – álltam meg egy pillanatra az ösvény elején, és visszafordultam. Mátét nem láttam átjönni a kapun, a jelek szerint még mindig a térképen szenvedett. – Máté! – ordítottam el magam. – Máté! – próbálkoztam újra, de nem érkezett válasz. – A fenébe – dörzsöltem meg az arcomat csalódottan.

– Egyre többen jönnek át – sürgetett Kornél, és bármennyire is fájt otthagyni a másik oldalon Mátét, eszembe jutott, hogy Bernadett, Zsombi és Lóri mindent az én teljesítményemre tettek fel. Nem eshettek ki miattam.

– Hát jó. Remélem, hogy sikerül neki – dörzsöltem meg az arcomat idegesen. – Futás – fordítottam a fejem az ösvény irányába, és Kornéllal együtt rohanni kezdtem, miközben mögöttünk egyre többen memorizálták a térképet, és indultak át a kiskapun.

A fák közti kitaposott ösvényen futottunk a teljes sötétségben, az avarban lévő led betűkből álló jelzéseket nézve, amiket a fák tövében helyeztek el, mutatva az irányt, vagy éppen elbizonytalanítva a versenyzőket.

– Erre! Itt egy x! – szóltam, Kornél pedig szó nélkül követett.

A világító jelzésnél lekanyarodtunk az ösvényről, és a bokáig érő avarban, a cipőnk alatt ropogó faágakon átgázolva kerestük a következőt. Visszanézve láttam, hogy többen elrohannak a világító betű mellett, úgy tűnt, ők már az elsőt is elfelejtették.

– X a következő is – suttogtam halkan.

– Ott van! – szólt Kornél mögöttem, majd a karom után nyúlva újra megfogta a kezem, és visszahúzott, hogy én is lássam.

– Megvan – biccentettem.

– Mi jön?

– Most egy y – feleltem sietősen, és továbbmentünk.

Ahogyan körülöttünk kezdett elcsendesedni a környék, arra jutottam, hogy valószínűleg mindenki kellőképpen eltévedt, így mi is lassítottunk egy kicsit, és tanácstalanul forgolódtunk, a következő világító betűt keresve. Nem találtuk.

– Biztos, hogy jól jegyezted meg? – kérdezte Kornél, újra körbefordulva a fák között.

– Igen – biccentettem. Kornél kicsit bizonytalanul nézett rám, ezért összefontam magam előtt a karomat. – X, x, y, z, x, x, y, y, z a sorrend. Száztíz százalékos a memóriám, kerületi versenyt nyertem vele! – közöltem sértetten.

– Rendben, Újvári Hanna, elhiszem, de itt nincs… – kezdte, de megakadt, és csodálkozva lépett az egyik fa tövéhez, és a cipőjével félresöpörte az avart. – A rohadék! – közölte mérgesen.

– Mi az? – léptem oda hozzá.

– Valaki elrejtette – hajolt le, és a kezével is beletúrt az avarba, amitől feltűnt a halványan világító betű. Kornél a kezében fogva felém fordult.

– Csak az arany csapattag volt előttünk – mondtam bólintva, és a fogamat szívva ingattam a fejem. – Tegyük vissza úgy, hogy mások is lássák – tanácsoltam, teljesen elképedve attól, hogy a tavalyi nyertes csapat versenyzője képes volt eldugni a jelzést, miután megtalálta.

Kornél jól látható helyre visszatette a világító betűt, majd sietve továbbindultunk. A fölénk tornyosuló sötét fákon át az égbolt szinte alig látszott, csupán egy-egy csillag ragyogott fényesen, én pedig egy pillanatra szomorúan néztem fel rá, az asztronómiai feladat után bánkódva, majd hirtelen ágak recsegését hallottuk mögöttünk, és futni kezdtünk.

Átrohantunk két fa között, a pulcsim beleakadt egy faágba, és hátrarántott, mire Kornél azonnal megállt, és visszajött értem. Az anyag kiszakadt a karomnál, és a fa mélyen felszántotta a bőrömet. Szisszenve kaptam oda, és leszorítottam a friss sebet.

– Jól vagy? – kérdezte Kornél.

– Igen, semmi gond – feleltem, és ügyet sem vetve a dologra futottam tovább, mintha mi sem történt volna.

Különböző irányból odahallatszott hozzánk a többi versenyző bizonytalan neszezése az erdőben, a kezdeti hév alábbhagyott, ahogyan egyre jobban összekeverték a betűk sorrendjét, miközben mi megtaláltuk a sötét fák között a következő adag betűt, amik közül csak az egyik jelezte a helyes irányt. Én pedig tudtam, hogy melyik.

– Erre – mutattam előre, Kornél pedig elém kerülve vágta az utat az ágak között.

A sűrű aljnövényzetben taposva siettünk tovább, és bár egy szót sem szóltunk egymáshoz, mégis borzasztóan örültem a kényszer-együttműködésünknek, és annak, hogy nem vagyok egyedül éjszaka az erdőben. Nem biztos, hogy ennyire magabiztosan sikerült volna végigcsinálnom a feladatot, ha nem érzem magam mellett a kajakos fiút, aki a sérülésem után inkább előrement, és törte előttem az utat úgy, hogy minden félretolt faágnál bevárt, nehogy visszacsapódjon nekem.

– Itt az utolsó előtti – mutattam a fa tövében világító ipszilonra. A másik két irányba megtévesztőn mutatott egy világító x és egy z is.

– Oké – bólintott Kornél, és óvatosan félretolva egy ágat maga elé engedett.

Egyre mélyebben jártunk az erdőben, a kitaposott ösvényt messze magunk mögött hagytuk, a növényzet sűrű volt, és nehezen áthatolható. Az erdő éjszakai hangjai minden irányból körülvettek, kaparászás, motoszkálás, neszezés, egy bagoly huhogása és brekegés hangzott fel kánonban. Az ágak és levelek közt rám ragadt egy pókháló, ezért kezemmel durván megdörzsöltem az arcomat, hogy leszedjem magamról.

– Ott a z! – mutattam előre, és továbbsiettünk a megfelelő irányba.

Az utolsó jelzés után visszaértünk egy ösvényre, és a sötétben nem voltam biztos abban, hogy ez nem ugyanaz az ösvény-e, amin indultunk, csak a szervezők jópofának gondolták, ha egy egészen kis körzetben rohangáltatnak minket a sűrű növényzetben. Egyenesen rohantunk tovább egészen addig, amíg egy fa tövében meg nem láttuk az Iskolák Országos Versenye tábláját, a tövében a színes stopperórákkal. Megcsináltuk. Kornél gyorsabb volt nálam, és azonnal felkapott egy órát a földről, de a legnagyobb meglepetésemre nem a feketét, hanem a pirosat, ami a miénk volt, majd felém fordulva odadobta nekem.

– Állítsd le gyorsan! – tanácsolta, én pedig a levegőben elkaptam, és megnyomtam, amivel leállítottam a számlálót. Ezután Kornél a sajátját kereste meg, és harmadik legjobb idővel megállította az órát.

A táblánál még tizenhárom színes óra várta, hogy megérkezzen a gazdája.

– Szép volt, Újvári Hanna – ajándékozott meg egy mosollyal Kornél.

– Köszi a segítséget – mondtam, utalva arra, hogy nélküle nem igazán tudtam volna megcsinálni.

– Én kösz – ismerte be, hogy ő pedig nélkülem nem boldogult volna. – Együttműködés vége? – kérdezte, utalva arra, hogy a feladatot letudva mostantól megint versenytársak vagyunk.

– Együttműködés vége – biccentettem. Kornél mosolyogva nézett rám, aztán elsétált az ösvényen, hátha lát új érkezőt.

– Ez nem csapatverseny, remélem, tudod! – szólt rám hirtelen egy hang, mire megfordultam. Az elsőként beérkező, aranyszínű ruhát viselő srác ült a földön, és unottan meredt ránk.

– Te! Te dugtad el az egyik betűt! – förmedtem rá idegesen, amikor észrevettem.

– Én biztosan nem – tagadta azonnal.

– De igen, te voltál! – erősködtem.

– Bizonyítsd – tárta szét a karját.

– Ketten is láttuk – mutattam Kornél irányába. A tavalyi nyertes srác lesajnáló mosollyal nézett rám.

– Mit láttatok?

– Hogy szándékosan eldugtad a jelzést a többi versenyző elől! – háborogtam.

– Nem – ingatta a fejét gúnyosan. – Ilyet biztosan nem látott senki. És ha kérdezik, akkor nagyon szívesen elmondom, hogy maximum az történhetett, hogy a nagy sietségben, ahogy elfutottam mellette, beterítődött avarral a világító jelzés. Nagyon sajnálom – hazudta.

– Hogy lehetsz ennyire görény? Elsőként értél be, mit számít, hogy mögötted hogy végeznek? – meredtem az arcába csalódottan.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – tagadott mindent.

Keserű mosolyra húztam a számat, és félresétálva leültem a földre, a lehető legmesszebb az arany csapat fiútagjától. Megtámasztottam a térdemen a könyökömet, úgy vártam a többieket, miközben a fejem felett a szél süvítve belekapott a hatalmas fák lombjaiba.

Kornél visszasétált hozzám.

– Sehol senki eddig – jelentette ki, és leült mellém. – Hogy van a karod? – pillantott rám érdeklődve. Egészen addig meg is feledkeztem róla, ezért megilletődve néztem a sötétben a kiszakadt pulcsim ujjára.

– Jól – füllentettem, és igyekeztem figyelmen kívül hagyni, hogy a piros melegítőm szakadásánál egy sokkal sötétebb folt is éktelenkedik. Minden bizonnyal rászáradt a vér.

– Fertőtlenítsd majd le – tanácsolta.

– Jó – bólintottam.

A sötét ösvényen semmi mozgás nem volt, a többiek nagyon lemaradtak, senki nem érkezett. Csendben várakoztunk egymás mellett ülve a sötétben, velünk szemben az arany csapattaggal, aki unottan ásítozott.

– Oké. Szóval… – kezdte Kornél, megpróbálva elütni az időt várakozás közben. – Mit kell tudni rólad, Újvári Hanna? – kérdezte felém fordulva.

– Semmit – feleltem szűkszavúan.

Kornél érdeklődve nézett az arcomba, és elnevette magát a sötétben.

– Rendben – biccentett, mint aki megértette, de aztán rögtön folytatta is: – Akkor lássuk, mit tudok én eddig – gondolkodott el. – Jó a memóriád – kezdte sorolni. – Lojális vagy és fair play versenyző – töprengett. – Korrektnek tűnsz. A piros csapat matekosa vagy. Keveset beszélsz. Mi van még? – gondolkodott el. – Ja, igen, nem szeretsz hangosan kopogni – folytatta, mire akaratlanul is elmosolyodtam, és elfordítva a fejem lesütöttem a szemem a megjegyzésre. Abban a pillanatban megláttam az ösvényen a sárga színű melegítőt viselő Mátét, mire azonnal felpattantam.

– Na végre! Gyere, gyere! – kiáltottam, tölcsért formálva a kezemből.

– És a jelek szerint őt nagyon bírod – tette hozzá halkan Kornél, de erre nem tudtam reagálni, mert Máté megérkezett, és kifulladva kereste az órák között a sárga színűt.

– Megvan! – ordította. – A rohadt életbe, mindjárt meghalok! – tette hozzá kifulladva, aztán dühödten eldobta az órát a bokrok közé, majd hanyatt vágta magát a földön, és kiterült.

– Okos vagy, azzal bizonyítod, hogy mennyi idő alatt értél be – dünnyögte az arany csapat fiútagja az elhajított óra után fordulva.

– Akkor most megkeresem – tápászkodott fel Máté.

Segítettem neki, és bemásztam a bokorba vele, aminek az aljába beragadt az óra, de sikerült kiszednünk, így végül leültünk a földre és vártuk a többieket.

– Első lettél? – kérdezte Máté érdeklődve.

– Nem, második – válaszoltam. – Kiabáltam neked a verseny elején, de nem hallottam választ, ezért elindultunk Kornéllal, bocs, hogy nem vártalak be – magyaráztam.

– Nem gond, jöttem egy darabig a sötétzöld és barna csapat tagjával, de aztán hallottunk valamit, azt hittük, hogy vaddisznó, attól beszartunk, és elkezdtünk rohanni, de én másfelé fordultam, és itt kötöttem ki – mesélte a sztoriját.

– Nem is a betűk alapján jutottál ide? – csodálkoztam el.

– Milyen betűk? Már az elején összekevertem, y, z, mittudomén – röhögte el magát.

– X, x, y, z, x, x, y, y, z – mondtam, majd látva a döbbenetet az arcán, legyintve megráztam a fejem. – Mindegy, a lényeg, hogy beértél.

– Ja. Húzós volt. Frászt kaptam a vaddisznótól – mesélte.

– Nem bátorságpróbára készültél? – húztam össze a szemöldökömet.

– Bátorságpróbára, aha, lepedőbe öltözött szervezőkkel, akik szellemnek tettetik magukat! Nem egy rohadt vaddisznóra az erdő közepén – panaszolta, aztán érdeklődve nézett Kornélra és rám. – És ti? Végig együtt? – pillantott ránk.

– Igen, sikerült közösen megoldanunk – rövidítettem le a történetet anélkül, hogy belementem volna a részletekbe.

– Együttműködtünk – bólintott Kornél is.

– Tök jó – biccentett Máté. – Jön valaki – fordult az ösvény irányába.

Az úton a sötétzöld csapat infósa érkezett meg, nyomában a barna versenyzővel. Mindketten szinte ráugrottak az órákra, és a sajátjukat keresve próbálták a másikat megelőzve leállítani az időt.

– Megvagyok! – kiáltotta az infós, a barna csapat versenyzője így végül hatodikként ért be a célba.

Kettejük érkezése után felgyorsultak az események, a résztvevők sorra futottak be, az arcok pedig egyre gondterheltebbnek tűntek, ahogyan elsőre nem tudták megállapítani, hogy vajon elég-e a helyezésük a bennmaradáshoz. Egyre többen ücsörögtünk a földön, várva, hogy mindenki megérkezzen, aztán amikor a tizennegyedik csapat versenyzője is befutott, aki a szürke színű melegítőt viselte, a lélegzetünket visszafojtva figyeltük az ösvényt. Mert már csak egy szabad hely volt. És nem volt meg a pink csapat, akik közül Lóri, Zsombi és Máté lakótársa versenyzett, és a lila csapat, ahol a négy szinkronúszó lány közül az egyik jött az éjjeli feladatra.

– Ott! Ott jön valaki! – kiáltotta Máté felpattanva a földről.

A sötét erdei ösvényen először nem láttuk tisztán a melegítő színét, aztán a loholásból tisztán kihallatszott, hogy lány érkezik. A lila csapat egyik szinkronúszója lélekszakadva rohant felénk, és a tábla alatti két óra egyikét felkapva leállította az időt.

– Szép volt! – szólt rá valaki biztatóan, aztán valamennyien a tábla alatti árván maradt pink órát bámultuk, amin folyamatosan pörögtek a másodpercek, de már hiába.

Óriási gombóccal a torkomban bámultam az utat, aztán feltápászkodtam, ahogyan a többiek is, és az ösvényt figyeltük, hátha felbukkan az utolsó versenyző. Máté idegesen rágta a szája szélét, és az egész társaság hangulata nyomott volt, már nem beszélgetett senki senkivel, nem mesélték el, hogy mi hogyan történt, kit milyen kaland ért a feladat alatt az erdőben. Így, hogy tudtuk, ki a kieső, már nem volt vicces.

Az erdei úton utolsóként felbukkanó srác futólépésben közelített felénk, arcán széles vigyor jelent meg, és a fejét rázva, kezét felrakva, messziről kiabált nekünk. Fogalma sem volt, hogy ő az utolsó.

– Halljátok, én akkorát estem – ért oda, majd látva a gyászos tekinteteket, széttárta a karját. – Ne már! Ne csináljátok! Utolsó lettem? – kérdezte lemondó mosollyal az arcán.

– Sajnálom, haver – lépett oda hozzá Máté, és átölelte a vállát.

– A francba. Pont kezdtem élvezni ezt az egészet – rázta meg a fejét, és dühösen felkapta a földről az órát, amit leállított, mert így szólt a feladat. – A csapatszínünkön kívül minden jó volt – tette hozzá pink ruhájára mutatva, és a beszólását halk nevetés követte. Elszorult torokkal, szomorú mosollyal az arcomon néztem, ahogyan próbálja elpoénkodni a kiesését, miközben üvöltött róla a csalódottság.

Az erdei ösvényen megjelent a narancssárga ruhát viselő szervezők egyike, mire mindenki elhallgatott, és feszült figyelemmel várt. Bár mindannyian tisztában voltunk a szabályokkal, és azzal, hogy kieséssel jár a verseny, valahol a lelkünk mélyén a legtöbben arra számítottunk, hogy azt mondják, jó, ez volt a próba, most senki nem esik ki, hanem majd innentől kezdve. De nem történt ilyesmi. A szervező szó nélkül elvette mindenkitől a leállított stoppert, felírta a tabletjébe az eredményeket, majd amikor nyilvánvalóvá vált számára a végső sorrend, a pink melegítőt viselő srác felé fordult.

– Sajnálom, a csapatod számára véget ért a verseny, reggel hatkor hazavisz benneteket a busz – mondta ki.

– Értem – biccentett a srác kelletlenül. A bejelentéstől megfagyott körülöttünk a levegő, senki nem szólt egy szót sem, mire a szervező körbefordult.

– A többieknek gratulálok az eredményhez! Induljunk vissza a táborba – szólt, és előrement.

Mindenki követte, kikerülve a pink csapat tagját, akinek a legtöbben megveregették a vállát, és pár lelkesítő szót is szóltak hozzá.

– Sajnálom – sétáltam el mellette szomorúan.

– Köszi – mosolyodott el halványan.

Máté maga elé engedve mindenkit, a sor legvégén maradt a kiesett versenyzővel, és a visszaúton halkan beszélgettek. Nem akartam illetlen lenni, ezért nem maradtam velük, hanem előrementem, és csendben lépkedtem a táborba vezető ösvényen a szinkronúszó lány mellett.

Az első sorokban a barna csapattag a szervezőt faggatta arról, hogy végül láthattak-e vaddisznót.

– Biztosan nem – válaszolta a szervező. – A versenyszámban az erdészet segédkezett, ötszáz méteres körben jelölték ki számunkra a feladathoz szükséges területet, ezen a szakaszon lekerítették az erdőt. Természetesen a verseny biztonsága az elsődleges szempont. Ti nem láttatok minket, mi viszont maximális létszámmal figyeltük a versenyt és a résztvevőket, így senki nem tévedhetett el, és biztosíthatlak róla, hogy vaddisznó sem volt a közelben – magyarázta.

– Akkor mit meséljek, mitől ijedtem meg? Róka lehetett? – próbálkozott tovább.

– Mondd az igazat, mert mi mindent láttunk – közölte a szervező, és egy alig észrevehető, rosszalló pillantást vetett az arany csapattagra. Ebben a másodpernyi arckifejezésben minden benne volt, amit gondolt a történtekről, de gondolom, mivel nem jár kizárással az etikátlan viselkedés, nem szólt egy szót sem a betű elrejtéséről. Az viszont látszott rajta, hogy határozott véleménye van róla. Róbert visszafordult a barna csapat tagjához, és folytatta, hogy pontosan mit látott a vaddisznó esetből. – Egymástól ijedtetek meg, és pánikot keltettetek hármótok között, ezért aztán a barna, sötétzöld és sárga csapat tagjai fejvesztve menekültek az erdőben. Ennyi történt – vigyorgott.

– Ez elég szarul hangzik – ismerte be a barna csapat tagja. A beszólását halk nevetés kísérte, miközben a főszervező kinyitotta a kiskaput, és egymás után beengedett minket. Mátéék után, akik utolsóként léptek be a táborba, bezárta a kaput, és le is lakatolta.

A táborba visszaérve valamennyi csapat tagjai ébren voltak, és a padoknál ülve feszült figyelemmel várták az érkezőket. Azonnal kiszúrtam Bernadettet, Zsombit és Lórántot, ahogyan felpattantak, és elhűlve várják, hogy mondjak valamit.

– Sikerült – szóltam halkan.

– Ez az! – szorította ökölbe a kezét Bernadett, és a fiúk odalépve hozzám szorosan átöleltek, és ugrálni kezdtek, magukkal rángatva engem is.

– Várjatok, várjatok – szóltam, és szomorúan pillantottam félre.

– Mi az?

– Kiesett a pink csapat – suttogtam halkan, mire mindannyian őket kezdtük keresni az ünneplő tömegben a tekintetünkkel.

A padoknál lévő gyér világításban a sok örömteli arc között megpillantottuk a pink ruhát viselő négyest. Hárman csalódottan, az orrukat lógatva hallgatták a kiesésüket okozó csapattagjuk beszámolóját, majd odament hozzájuk a főszervező, és értesítette őket arról, hogy pakoljanak össze, mert reggel indulnak haza. Torokszorító érzéssel néztem végig, ahogyan lehajtott fejjel elkullognak, miközben a többi csapat ujjongva örült a saját bennmaradásának.

8.

Az egyéni feladatom sikeres teljesítése után a többiek természetesen minden részletet tudni akartak, így az étkező épületébe vonultunk át, hogy nyugodtan beszélhessünk. A legtöbb csapat hozzánk hasonlóan privát megbeszélést tartott, voltak, akik a focipályára vonultak át, mások egy-egy faházat foglaltak el, vagy a pingpongasztaloknál telepedtek le, esetleg a kerítés tövében. Az egész táborhely kis kupaktanácsokból állt, mindenhol volt egy négyes (sokuknál a kísérő tanár is jelen volt), és maguk közt beszélték meg a történteket. Mi elsőként érkeztünk az étkezőbe, amit így elfoglaltunk, a pont utánunk érkező lila csapat lánytagjai pedig tiszteletben tartották, hogy magunk szeretnénk lenni, és kerestek maguknak másik helyet.

– Visszamegyek a telefonomért – jutott hirtelen eszembe, amikor leültünk az egyik asztalhoz.

– Elhoztam neked, nálam volt végig, amíg vártunk – vette ki a zsebéből Bernadett a készülékemet, mire hálásan néztem a szemébe, és átvettem. Feloldottam a kijelzőt, és megnéztem az időt. Éjjel negyed kettő volt. Ösztönös mozdulattal megdörzsöltem a homlokomat, azon tűnődve, hogy vajon írjak-e apunak üzenetet, amikor felszisszentem.

– Aú – akadt meg a mozdulatom a halántékomnál.

– Vigyázz, ott egy seb – mondta halkan Zsombi.

– Mi? – kérdeztem, és csodálkozva megnyitottam a telefonomon a kamerát, hogy ellenőrizzem rajta az arcomat. A látvány megdöbbentett, fogalmam sem volt, hogyan nézhetek ki, amikor utoljára láttam magam, még semmi érdekes nem volt rajtam. Ehhez képest az erdei feladatról visszatérve elég pocsékul festettem. A melegítőm ujja kiszakadt, és mély seb tátongott a karomon. A hajam copfja meglazult a sok ágtól, amibe beleakadtam futás közben. A világosbarna tincseim közé pókháló, gallyak és levelek ragadtak, a homlokomon vékony csíkban karcolások éktelenkedtek a nekem csapódó faágaktól, az arcom koszos volt és izzadt. A szememet forgatva inkább bezártam a kamerát, és függetlenül attól, hogy késő volt, írtam apunak, hogy sikeresen teljesítettem a feladatot, és bent maradtunk a versenyben.

Az üzenetet kézbesítettnek, de olvasatlannak jelezte, ezért leraktam a telefont az asztalra, és a többiek érdeklődő pillantása mellett elmeséltem nekik, hogy mi történt a versenyen. Mindenről beszámoltam, onnantól kezdve, hogy Kornéllal összefogtunk, egészen addig, hogy másodikként és harmadikként beértünk a célba.

– Tudom, hogy egyéni feladatnak kellett volna lennie, de ha nem segít megnézni a térképet, akkor esélyem sem lett volna – magyarázkodtam.

– Jól csináltad – nyugtatott meg Lóri.

– Köszönöm – sóhajtottam fáradtan.

– Én biztos nem tudtam volna megjegyezni a betűket – tette hozzá Lóri biztatóan, mire elmosolyodtam.

– Jó volt ez, Hanna – dicsért meg Bernadett is, elismerő pillantással nézve rám, Zsombi pedig rémülten bámult maga elé még mindig a hallottakat emésztve.

– Volt vaddisznó? – ámult el.

– Nem, nem – ingattam a fejem. – Ezt csak Mátéék mondják, a főszervező szerint egymástól ijedtek meg a csapatok tagjai – nyugtattam.

– Azt mondod, az aranygyerek eldugta az egyik megoldást? – kérdezte Bernadett összehúzott szemmel.

– Igen – biccentettem.

– Velük jó lesz vigyázni – gondolkodott hangosan.

– Az biztos – értettem egyet.

– Hé, Kocsis hív FaceTime-on – mutatta fel a telefonját Lóri, felénk fordítva a kijelzőt.

– Ilyenkor? – csodálkoztam el, miközben fogadtuk a hívást.

Nem biztos, hogy valaha is szerettem volna látni az igazgatót ilyen késői időpontban, köntösben ülve az otthonában, mégis sikerült.

– Jó estét, igazgató úr – dünnyögtük megilletődve.

– Végre elérhetőek vagytok! – szólt köszönés nélkül. – Láttam a verseny adminfelületén, hogy bent maradtatok!

– Milyen adminfelület? – kérdezte Zsombi csodálkozva.

– Az iskolák igazgatói hozzáférnek a verseny pontos állásához, így tudják nyomon követni. Percenként frissítettem! – mesélte el, hogy miként töltötte az éjszakát. – Hanna, gratulálok a teljesítményedhez, másodikként értél be, ez fantasztikus. Büszke vagyok! – kiáltotta örömmel. A csendes étkezőben visszhangzottak az igazgató lelkesítő szavai.

– Köszönöm szépen – biccentettem.

– Hanna, kérlek, maradj mozdulatlan egy pillanatra, csinálnék egy screenshotot rólad, amit megosztok a Szirtes oldalain – utasított.

– Nem lehetne esetleg miután megfürödtem? – próbálkoztam, de addigra Kocsis legalább kétszáz képernyőfotót készített rólam, folyamatosan nyomkodva a telefonját. – Mindegy – dünnyögtem kelletlenül.

– Tökéletes, köszönöm szépen – bólintott elégedetten. – Na, halljak mindent a feladatról! – kérte, de aztán hirtelen összehúzta a szemöldökét, és értetlenül meredt a kamerába. – Hol van Titanilla tanárnő? – kérdezte mérgesen, amikor észrevette, hogy magunk vagyunk, a kísérőnk nélkül.

– Gondolom, az igazak álmát alussza – forgatta a szemét Zsombi.

– Vagy éppen kipiheni a medencézgetést és napozást – tette hozzá Lóri.

– Esetleg manikűröztet egy bagollyal – közölte Bernadett.

Kocsis felvont szemöldökkel meredt ránk.

– Na jó! Reggel beszélünk, addig pihenjétek ki magatokat! – hadarta idegesen, és se szó, se beszéd, megszakította a hívást, mi pedig értetlenül néztünk össze.

A telefonom rezgett, mire azonnal felkaptam, és leolvastam az üzenetet. Apu volt, azt írta, hogy nagyon boldog, amiért helytálltam, és most aludjak, reggel pedig várja a beszámolómat. Szomorú mosollyal zártam be az üzenetet, amikor is kinyílt az étkező ajtaja, és Titanilla tanárnő botorkált be alvástól felpüffedt szemmel.

– Itt vagyok már – ásította, és odalépett hozzánk, unottan kihúzott egy széket, és az asztalra könyökölve laposakat pislogott, fejét a kezével támasztva, mintha anélkül leesne és elgurulna. Úgy tűnt, Kocsis felhívta, és elmagyarázta neki, hogy kísérő tanárként kötelessége támogatni minket. A tanárnő ezt szemmel láthatóan nem szívesen tette.

– Szóval – kérdezte álmosan. – Mi volt a versenyen, gyerekek? – érdeklődött, de érezhető volt, hogy a kérdése inkább kötelesség, mintsem őszinte kíváncsiság.

– Hanna megcsinálta, másodikként ért be – szólt rá mérgesen Bernadett.

– Nagyszerű, ügyes vagy! – ásított egy újat Titanilla felém pillantva. – Akkor így tovább! – tette hozzá. – Most már mehetek, vagy még maradnom kell? – kérdezte tőlünk.

– Nyugodtan mehet, tanárnő – fújtatott Zsombi.

– Jó. Akkor jó éjszakát, gyerekek! Nagyon ügyesek vagytok – tápászkodott fel a baby-dolljában. Remek támogatásnak bizonyult.

Visszaérve a faházba Bernadett-tel ketten maradtunk, mert Csenge és Zsanett még nem érkeztek vissza a saját csapatuk megbeszéléséről. Elmentem zuhanyozni, megpróbálva lemosni magamról a koszt és az izzadságot, és legalább háromszor megmostam a hajam, amibe mindenféle nem várt meglepetés ragadt. Amikor elkészültem, felvettem egy spagetti pántos topot és egy sortot, majd kimentem a fürdőből. Az egyik szekrényajtó belsejében egy egész alakos tükör rejlett, az előtt megálltam, és elhúzott szájjal meredtem magamra, azon tűnődve, hogy mire mit kenjek elsőként. Volt rajtam horzsolás, egy rakás csípés, több vékony vágás és egy mély seb a karomon. Bernadett az ágyán ült törökülésben, és az ölében tartott neszesszerben matatott, majd végül egy gézlapot fogva felnézett rám.

– Gyere, segítek – szólt, én pedig szófogadón odaültem mellé, és hagytam, hogy lefertőtlenítse, majd bekösse a karomat.

Ezután fültisztító pálcikára nyomott egy krémből, és pöttyöző mozdulattal ellátta a csípéseimet, csupán egy-egy szót szólva, hogy éppen merre forduljak. Végül a horzsolásaimra is kent egy harmadikféle kenőcsből, így tulajdonképpen pár perc alatt lekezelt.

– Köszönöm – szóltam halkan, és átültem a saját ágyamra, várva, hogy a bőröm beszívja a krémeket.

– Nincs mit – felelte szűkszavúan, majd lekapcsolta az éjjeli lámpáját, és lefeküdt aludni.

Én is lekapcsoltam a lámpámat, és a teljes sötétben oldalra fordultam az ágyamon, a telefonomat tartva, megállás nélkül a háttérképemet nézve. Amikor elsötétedett a kijelző, újra megnyitottam, és anyu képét nézve vártam, hogy elnyomjon az álom. Valamikor hallottam, hogy Csenge, majd Zsanett megérkezik. Mindketten próbáltak nesztelenül közlekedni, vigyázva, nehogy felébresszenek minket. Nem tudták, hogy ébren vagyok, én pedig nem szóltam egy szót sem, csak feküdtem a sötétben, és megvártam, hogy elaludjanak, majd újra megnyomtam a kijelzőmet, hogy láthassam a képet. Az erdő éjszakai hangjai beszűrődtek a faházba, a szél rázta a fákat, Csenge és Zsanett egyre mélyebben szuszogtak, ahogyan elnyomta őket az álom, Bernadett pedig horkolni kezdett. Meghökkenve néztem az irányába. A kijelzőm fényében csak a körvonalait láttam, ahogyan a hátán fekve egyenletesen emelkedik és süllyed a mellkasa, miközben orrszarvúhoz hasonló hangot hallatott. Visszafordítottam a fejem, és a kijelzőn lévő képet nézve próbáltam elaludni, de nagyon nehezen jött álom a szememre.

Reggelre a pink csapat teljesen eltűnt, olyan volt, mintha sosem lettek volna. Fél hétkor ébredtem nyúzottan és kialvatlanul. Addigra a pinkek már úton voltak hazafelé.

– Ki horkolt ennyire? – ült fel Csenge az ágyában álmosan.

– Bernadett – válaszolta a szemét dörzsölgetve Zsanett.

A vízilabdás lány már felöltözve, reggelihez indulva állt a tükör előtt, és unottan nézett körbe.

– Orrpolipom van, jó? – magyarázta meg ennyivel.

– Ez nem polip, hanem egy egész akvárium – ásította Csenge fáradtan.

Bernadett válasz nélkül hagyva őket felém fordult:

– Az étkezőben várlak – szólt nekem, és kiment a házból.

Viszonylag hamar elkészültem, és miután a horzsolásaimat újra bekentem, elindultam. A reggeli hűvös levegőben átsétáltam a faházak között, a napszemüvegem mögé rejtve a szemem alatt húzódó karikákat, és úgy néztem az ébredező tábort. A versenyzők közül a sportolók frissnek tűntek, sokan már túl voltak a reggelin, és focizni vagy éppen edzeni készültek. Az infós, reál és humán beállítottságú diákok lassabban reagáltak az új napra, ők kissé elveszetten botorkáltak az étkező irányába. A legrosszabbul azonban a kísérő tanárok festettek, ők a táborhely közepén lévő padoknál és asztaloknál kávéztak közösen, várva a hatást, amitől majd egyszer csak magukhoz térnek.

– Jó reggelt! – intettem oda a pedagógusoknak, akik mellett elhaladtam.

Valamennyien visszaköszöntek, és udvariasan megkérdezték, hogy vagyok. Én szintén udvariasan válaszoltam, hogy jól, és ezzel le is tudtuk a kötelezőket. Az étkező bejáratához lépve, a gondolataimba merülve nyitottam ki az ajtót, és szinte beleszaladtam Kornélba, aki akkor végzett a reggelivel. Próbáltam jobbra kerülni, de abban a pillanatban ő ösztönösen balra tért ki, így megint összeütköztünk. Ekkor ő jobbra húzódott, én pedig balra, tökéletes tükörmozdulattal, amivel megint nem jutottunk semmire. Végül Kornél szórakozottan felröhögött, és megrázta a fejét.

– Újvári Hanna, döntsd el, merre mész – szólt kedvesen.

– Jó. Jobbra – mondtam, majd gyorsan hozzátettem: – Nekem jobbra.

Kornél félreállt, és mosolyogva beengedett az étkezőbe, én pedig zavartan a fülem mögé tűrtem egy hajtincsemet, és visszanéztem rá.

– Hanna, gyere, foglaltunk neked helyet! – kiáltotta Máté a többiek mellől, mire odapillantottam. Az asztalunknál Zsombi, Lóri és Bernadett mellett a sárga csapat tagja, Máté is velünk ült, úgy reggeliztek együtt. Valamennyien felém integettek, mire mosolyogva odaléptem hozzájuk.

Az asztalhoz leülve az üres tányérom felett hallgattam, ahogy beszélgetnek.

– Te nem eszel? – érdeklődött Lóri.

– De, mindjárt – biccentettem.

– Jó, mert van tojás, főtt és rántotta is. Kolbász, virsli, felvágott… – kezdte sorolni.

– Klassz – biccentettem. – Tudunk valamit a következő feladatról? – érdeklődtem.

– Semmit – ingatta a fejét Zsombi.

– …sajtok, paradicsom, uborka… – folytatta Lóri.

– Nem is kaptunk borítékot, vagy valami utalást arra, hogy mi lesz? – sóhajtottam elgondolkodva.

– Semmi – fonta össze maga előtt a karját Bernadett.

– …joghurt, müzli, gabonapehely – magyarázta Lóri.

– Köszönöm, majd megnézem – tettem a kezem Lóri alkarjára, megpróbálva hatni rá a mozdulattal, ami annak az egyezményes jele, hogy „elég lesz”. – Lehet, hogy ma nem is lesz feladat? – csodálkoztam, visszatérve az eredeti témára.

– Lehet – kent meg gondterhelten vajkrémmel egy szelet kenyeret Zsombi.

– Az a legjobb – szólt hirtelen Máté. – Egész nap lóghatunk, kis medence, dumázás, kaja, mi kell még? – nézett körbe csillogó szemmel. 

Ebben nem teljesen értettem egyet, mert feladat nélkül tétlennek éreztem magam, és eszemben sem volt henyélni, de nem szálltam vitába, hanem csendben a svédasztalhoz mentem, és szedtem magamnak reggelit. Az étkezőben óriási volt a lárma, a versenyzők megpróbálták túlkiabálni egymást, és az edények csörömpölését is, többen youtube-oztak a telefonjukon, kihasználva a netet, mások videókat készítettek, fotózkodtak, vagy egyszerűen csak frissítgették a közösségiket. A tányéromra szedve egy adag tojásrántottát és paradicsomot, visszaültem a többiekhez.

– Kikerült a Szirtes oldalára az éjjeli fotód a verseny utánról – mutatta meg Lóri a telefonját.

– Jézusom – meredtem elképedve a feltöltött képre, amin sebes, koszos arccal, mindenféle levéllel a hajamban nézek bele a kamerába, egy határozott „ne screenshotoljon ilyen ábrázattal!” kifejezéssel az arcomon.

A fotómhoz a következő szöveg társult:

Szirtes Gimnázium megosztott egy fényképet. 4 órája.

Nagy örömömre szolgál bejelenteni, hogy az első egyéni feladatot, és ezzel a versenyben maradást sikeresen teljesítette a Szirtes-csapat egyik kiválósága, Újvári Hanna! Az erdőben történő éjszakai feladatot bátran, határozottan és céltudatosan vitte véghez, ezzel megszerezve a második legjobb időt az Iskolák Országos Versenyén! Gratuláljunk Hannának! Hajrá, Szirtes! Kocsis igazgató

A kép alatti kommentekre összehúzott szemmel kattintottam, felkészülve a legrosszabbra.

„Mérnem alszik ilyenkor Kocsis?”

„A koszos csajnak gally van a hajába!”

„Most én maradtam le, vagy mi ez az iskolák versenye?”

„Mi volt a versenyen, medvével harcolt, vagy mitől sebes a feje?”

„Ezeket kínozzák a Bükkbe’, vagy mi van?”

„De tahók vagytok! Így is szebb, mint bármelyikőtök. És különben is írja a posztban Kocsis, hogy erdőben volt a feladat, azért néz ki így. Gratulálok Hannának!”

„Milyen erdő? Valaki mondja már el, mi ez az egész. Nem voltam a neten, emberek, mi történik?”

„Most van az Iskolák Országos Versenye! Amin indult a Szirtes is.”

„Soha nem hallottam még róla.”

„Senki nem hallott még róla.”

„Most akkor nyertünk? Megvan a kupa?”

„Mit lehet nyerni?”

„Nem nyertünk még, tart vagy két hétig az egész…”

„Két hét? Akkor minek mutogatják a lombhajú csajt?”

„Részeredményről hallottál már, ember?”

„Most mi? Van kupa is?”

„Az a nyeremény. Kocsis vágyik rá nagyon!”

„Akko’ rendeljünk neki az ebayről egyet.”

A kommenteket bezárva még egyszer ránéztem a képemre, aztán a fejemet fogva rájöttem, hogy ez már nem lesz jobb, ezért inkább visszaadtam Lórinak a telefonját, és folytattam a reggelit a többiek beszélgetését hallgatva. A fiúk éppen azt mesélték el, hogy a lakótársuk reggel hatkor hogy távozott a táborból a pink csapattal.

– Nagyon durva volt – nézett Lóri felváltva Bernadettre és rám. – Hatkor kiment a pink csapat a kapun, és ennyi.

– Kikísértétek őket? – érdeklődtem.

– Ja, persze, úgyis felkeltünk arra, amikor a főszervező tag bejött, és szólt, hogy indulnia kell, mert várja a busz – mesélte Máté. – Most van egy szabad ágyunk – tette hozzá.

– És még mennyi lesz mindenhol – pillantott körbe Zsombi szomorúan, eszünkbe juttatva, hogy ez egy verseny, ahol bizony napról napra csökkenni fog a létszám.

– Na, mit csinálunk ma? – váltott témát hirtelen Máté.

– Elnézést – álltam fel, és a telefonomat fogva kisétáltam az étkezőből, majd a kerítéshez érve felhívtam aput, aki üzent, hogy most tudunk beszélni, ha már ébren vagyok.

A földre lehuppanva a fülemhez emeltem a telefont, de apu kinyomta, és videóhívást kezdeményezett. Azonnal tudtam, hogy miért. Láthatta a suli oldalára feltöltött sérült ábrázatomat, és tudni akarta, hogy mennyire reális.

– Hála a jó égnek, nem annyira vészes, mint amilyennek tűnt – szólalt meg végre, hosszasan meredve a kamerába.

Az éjszakai képhez képest tényleg óriási volt a változás, ott a koszos, véres maszatok a fejemen egy B kategóriás, kis költségvetésű horrorfilmet idéztek. Ahhoz képest a lekezelt sérüléseim apró vágások és pici horzsolások voltak.

– Semmiség – nyugtattam meg. – Csak megvágott néhány ág futás közben, és Kocsis kiposztolta a hatás kedvéért a visszatérésem utáni drasztikus képet.

– Frászt kaptam reggel, amikor megláttam! Már a nagyanyád is hívott, és számon kérte, hogy miért engedtelek el az Éhezők Viadalára! – ingatta a fejét mérgesen, mire akaratlanul is elmosolyodtam.

– Nem történt semmi.

– A semmiről is szeretném hallani az összes részletet – kérte.

– Rendben. De ráérsz most? Nincs dolgod? – néztem a kamerába, és tisztán láttam, hogy apu az egyetemen van.

– Nem, a vizsgáztatás kezdődne, de hadd magoljanak még pár percet a folyosón – legyintett. – Mintha számítana valamit – tette hozzá szórakozottan, és kíváncsian várta, hogy elmeséljem a részleteket.

A fák alatt ülve, a telefonomba folyamatosan magyarázva avattam be aput az éjszakai feladatom minden részletébe, és őszintén örültem annak, hogy ennyire leköti a figyelmét, amit mesélek. Az arckifejezése folyamatosan változott, volt, hogy izgult, máskor elismerően bólintott, aztán mérgesen megrázta a fejét, végül elégedetten elmosolyodott.

– És akivel végül összeálltál, ő… – faggatott.

– Kornél, a fekete csapatból – meséltem.

– A kapun átugró kajakos fiú a videóból – gondolkodott hangosan.

– Igen.

A következő pillanatban apunál kopogtak, ő pedig félrepillantott a telefonból az ajtó irányába.

– Professzor úr, a vizsga… – szólt egy riadt hang a háttérből.

– Azonnal kezdjük – válaszolta apu. – Addig nézd át még egyszer – tanácsolta, majd hozzátette: –, rád fér.

– Apu, nem akarlak feltartani, később jelentkezem – néztem a kijelzőmre.

– Ugyan, úgyis megbukik – sóhajtotta.

– Kegyetlen vagy – mosolyodtam el fintorogva.

– Ilyen ez a differenciál tanszék – tárta szét a karját. – Mi a következő feladat? – tért vissza a versenyhez, teljesen beleélve magát.

– Még semmit nem tudunk – feleltem gondterhelten.

– Üzenj, ha van valami! – lelkesedett, mire megígértem neki, hogy azonnal a tudtára hozom, amint megkapjuk az új instrukciót. Apu mosolyogva nézett a kamerába, a szeme alatti ráncok sűrű barázdái húzódtak a sötét karikák felett. Szerettem volna megkérdezni, hogyan telt az éjszakája egyedül a lakásban, tudott-e aludni egyáltalán, mikor kelt vagy feküdt, de látva az arcán az izgalmat, amit a verseny okozott, nem váltottam témát, hanem a megérzéseimre hagyatkozva, a látottak alapján saját magam válaszoltam meg a kérdéseimet. Miszerint biztos, hogy egy percet sem aludt, és egész éjjel régi videókat és képeket nézett. Apunál újra kopogtak az ajtón, mire gyorsan megráztam a fejem, mielőtt még bármit kiszólhatott volna.

– Dolgod van, később jelentkezem – köszöntem el.

– Rendben, ha ennyire szeretne elkápráztatni a tudásával, legyen – pillantgatott az ajtó irányába. – Hanna! – szólt hirtelen, mintha csak eszébe jutott volna valami.

– Igen?

– Hívd fel a nagyanyádat, aggódik – kérte.

– Rendben. Jó munkát – búcsúztam el. – És egyél egy banánt – pillantottam a kijelzőn lévő órára. Apu nem túl lelkesen felmutatta az asztalán tartott gyümölcsöt, és megígérte, hogy megeszi. Elégedetten biccentve megszakítottam a hívást, aztán a telefonomat nyomkodva apu kérésére felhívtam a nagyit.

Magam elé feltartva a telefont vártam, hogy válaszoljon a videóhívásomra, miközben a háttérben a fekete csapat tagjait vettem észre, akik a táborhely közepén üldögéltek. Csenge a padon, előtte Kornél állt, a kajakos fiú mellett Zoli pingpongütővel a kezében játszott. Kornél másik oldalán Bence, az atléta nyújtott, hosszú lábát a padnak támasztva. Amikor Csenge észrevette, hogy figyelem őket, vidáman intett nekem, mire a három fiú is felém fordult. Hirtelen zavarba jöttem, és a szabad kezemmel odaintegettem nekik.

– Nincs kedved pingpongozni? – kiáltott felém Zoli, egy szabad ütőt mutatva.

– Öhm… most telefonálok – szóltam vissza.

– És utána?

– Nem nagyon vagyok jó benne – szabadkoztam.

– Nem baj, még mindig jobb, mint egyedül játszani, mint tegnap egész este – vonogatta a vállát. A fekete csapat három tagja egyértelműen mutogatott, hogy nehogy igent mondjak a felkérésre, Kornél maga előtt folyamatosan jelzett a kezével, Csenge vadul rázta a fejét, Bence pedig azt kiabálta, hogy fussak, amíg nem késő. De közben a mellettük álló Zoli olyan szomorúan nézett felém a szabadon maradt ütőjével, hogy fogalmam sem volt, miként mondjak nemet, amikor tényleg semmi dolgom nem volt.

– Jó – adtam meg magam, mert hirtelen nem jutott eszembe jobb érv, minthogy nem tudok játszani, az viszont szemmel láthatóan egyáltalán nem zavarta.

– De jó! Itt várlak! – lelkesedett Zoli, és a többiekhez fordult, akik lemondóan legyintettek rám, mintha menthetetlen lennék.

A nagyi hirtelen belenézett a kamerába, és összehúzott szemmel méregetett.

– Jó látni, hogy még élsz – dünnyögte. – Van fogalmad róla, hogy milyen képet posztolt az iskolád?

– Van. Rólam készült – érveltem szerintem logikusan.

– Ez nem vicces, Hanna! Aggódtam. Ha anyád látná, hogy néztél ki…

– De nem látja – vágtam halkan a szavába, mire a nagyi bosszúsan meredt rám. Sóhajtva megráztam a fejem, és lesütöttem a szemem. – Elnézést – suttogtam megbánva a szavaimat, de egyszerűen nem tudok mit kezdeni a feltételes móddal, ami mindennél könnyebben kihoz a sodromból. Ha látna, ha itt lenne, ha tudná, ha megölelhetném, ha máshogy alakul… Semmi értelme. A nagyi kérdőn nézett rám, várva bármiféle magyarázatot vagy reakciót a kirohanásomra, de úgy döntöttem, egyszerűbb, ha nem megyünk bele a részletekbe, mert az elmúlt évben az csak vitához vezetett. – Szóval, látod? Semmi bajom. Pár karcolás az egész – tettem közel a horzsolásaimhoz a telefont, hogy jól látszódjon a jelentéktelen sérülés.

– Jó – helyeselt, és úgy tűnt, sikerült meggyőznöm. – Hogy érzed magad ott? – érdeklődött témát váltva. A választ jól átgondoltam, semmiképpen sem akartam rávágni.

– Hát… a feladatok lekötnek. Amikor vannak. Amikor viszont nincs, mint most… – gondolkodtam el, majd megpróbáltam témát váltani: – Örülök, hogy apunak ennyire tetszik ez a verseny-dolog, és izgul meg érdeklődik, és…

– Nem apád érdekel – vágott közbe a nagyi. – Te hogy érzed magad ott?

– Változó – ismertem el. – Néha olyan… Néha jó – próbáltam megfogalmazni. – Nagyon más, mint otthon. Rengeteg új helyzet, arc, az egész borzasztóan ötletes és kreatív, és néha szinte már boldognak érzem magam itt. De közben nem vagyok az – fogtam a fejem. – Mert amikor eszembe jut… ami eszembe jut, akkor megkérdezem magamtól, hogy mi a fenét keresek itt, mit szórakozok egy jelentéktelen versenyen, miért örülök ennek vagy annak, amikor… Amikor valójában minden szar – mondtam ki őszintén. A nagyi egy szót sem szólt a káromkodásomra, nem kérte, hogy vigyázzak a számra, vagy válogassam meg a szavaimat, hanem hosszasan hallgatott, átgondolta a mondandómat, majd szomorúan elmosolyodott. – Érted, amit mondok? – kérdeztem halkan.

– Tökéletesen – biccentett. – És függetlenül attól, hogy ezt az egészet apád miatt vállaltad el, szeretném hinni, hogy neked válik igazán hasznodra.

– Azt nem tudom – szóltam szomorúan.

– Bízzunk benne.

– Megteszitek, hogy nem veszekedtek egymással, amíg itt vagyok? – kérdeztem hirtelen.

A nagyi unottan forgatva a szemét, de látva, hogy ez mennyire fontos nekem, megadóan bólintott.

– Rendben. Azt nem ígérem, hogy hirtelen megkedveljük egymást, de ha ennyire fontos ez neked, akkor megteszem, a visszaérkezésedig áll a fehér zászló – ígérte meg. – Ha nem hoz ki a sodromból – fűzte hozzá azonnal.

– És te se őt – kértem.

– Nem szoktam – emelte meg az állát sértetten. Ahogyan apu is hasonlóképpen reagál, amikor őt kérem számon a vitájukról. Mindkettejük közös álláspontja az, hogy a másik a hülye. A nagyi a kamerába nézve sóhajtott és megrázta a fejét. – Na, ne velem töltsd az idődet, menj szépen vissza az erdőbe futkározni, vagy mit csináltok ott a viadalon.

– Verseny – javítottam ki, és akaratlanul is felnevettem. – Örülök, hogy beszéltünk. És kérlek, kérdezd meg aput néha, hogy minden rendben van-e vele – kérleltem.

– Hogyne, esetleg ne főzzek rá? – gúnyolódott hitetlenkedve.

– Nem, azt én elintéztem – mosolyodtam el, figyelmen kívül hagyva a szarkazmust.

Elköszönve a nagyitól kinyomtam a videóhívást, és a gondolataimba merülve dőltem hátra, engedve, hogy magukkal rántsanak a rám törő emlékek. Kettejük kapcsolata soha nem volt felhőtlen, volt köztük egy egészséges férj-anyós ellentét, de anyu halála után ez átfordult egyfajta gyűlölködésbe, ami abból eredt, hogy mindketten a másikat okolták, ez pedig odáig vezetett, hogy egy idő után képtelenek voltak normálisan kommunikálni vita és veszekedés nélkül. A kezdeti időkben, miután anyu már nem volt, mindketten próbálták fenntartani a látszatot, hogy ez a tragédia összekovácsol minket, és a gyász hatására szorosabb lesz a kötelék, de egy idő után felszínre törtek az elnyomott sérelmek, és mindketten a másikat kezdték hibáztatni. Ki mit nem vett észre, ki mit tehetett volna, ki mit akadályozhatott volna meg… Teljesen felesleges és meddő vitákat szült mindkettejük téveszméje, mert a történteken semmi nem változtathatott. Értettem őket, a gyász és a fájdalom kihozta belőlük a legrosszabbat. Az egyikük a lányát, a másikuk a feleségét veszítette el. És csak egyetlen esetben voltak képesek félretenni mindent, és együttműködni. Ha rólam volt szó. Mert én az anyukámat veszítettem el. És ez számukra felülírt mindent. Számomra is.

– Na, mehetünk? – kérdezte hirtelen valaki tőlem, én pedig kábán néztem fel a nap előtt álló alakra, aki egy pingpongütőt tartott felém. Zoli volt az, a fekete csapat tagja.

– Ööö… persze – bólintottam, várva, hogy kitisztuljon a fejem, és visszatérjek az Iskolák Országos Versenyének élménytáborába.

A fiú mellett sétálva átvettem a nekem szánt pingpongütőt, és bizonytalanul forgattam a kezemben. Elhaladtunk a szabadtéri edzőtér mellett, ahol különböző színű melegítőalsóban lévő versenyzők gyúrtak, szigorúan félmeztelen felsőtesttel. Lóri a lábával emelgetett valami súlyt, és arról beszélt a mellette húzódzkodó, szürke nadrágot viselő srácnak, hogy mennyire fontos a lábnap, amikor észrevett.

– Cső, Hanna! Nem fejezted be a reggelidet – juttatta eszembe.

– Mindegy – legyintettem hanyagul.

– Nem tudom – vakargatta meg a fejét. – A reggeli a legfontosabb étkezés – közölte.

– Igen, de most így alakult – vonogattam a vállam. – A többiek?

– Bernadett elment úszni, Zsombika meg az egyik sötétzölddel ment le a focipályához sárkányt eregetni.

– Értem. Semmi hír feladatról? – kérdeztem.

– Semmi. Hé, pingpongozni fogtok? – lelkesedett, amikor meglátta a kezemben az ütőt.

– Úgy tűnik – feleltem.

– Csúcs. Én itt leszek. Még gyúrok kicsit – avatott be a rövid és hosszú távú terveibe.

– Rendben – köszöntem el, és a pingpongasztalhoz léptem, ahol Zoli már szakszerűen leellenőrizte a hálót, és beállt velem szemben nagy terpeszben, törzsével jobbra-balra dőlve, mintha csak azt várná, merről érkezik a labda. Az, mondjuk, még nem volt nálam.

– Bemelegítünk először, jó? – kérdezte.

– Oké – tettem le az asztalra az ütőt, és levettem a piros pulóveremet, mert kezdett jobb idő lenni a szikrázó napsütéstől. Egy ujjatlan piros pólóban álltam vissza az asztal elé, és a kezembe vettem az ütőt.

– Egy-másfél órát csak ütögetünk, aztán jöhet a verseny – közölte.

– Tessék? – kerekedett el a szemem.

– Délután meg tarthatunk egy döntőt – tette hozzá.

– Ó, te jó ég – dünnyögtem magam elé, és kétségbeesetten néztem körbe, hátha valaki a segítségemre siet. Senki nem vette észre a „mentsetek meg!” pillantásomat, a mellettünk lévő gépeknél a gyúrósok magukkal voltak elfoglalva, a medencére nem láttam rá, a padoknál lévők jókedvűen beszélgettek, és nem néztek felém. Ezt megkaptam.

– Szerva! – kiáltotta Zoli, és felém ütötte a labdát, aminek pattogását bólogatva követtem, hagyva, hogy leessen az asztal szélén, és elguruljon a betonon. – Semmi gond, szerva kettő – indított egy újabb labdát Zoli, és akkor sem tört le, amikor ezt sem ütöttem vissza. Miközben a harmadik labdát vette ki a melegítőnadrágjának a zsebéből, én azon gondolkodtam, vajon hány lehet még nála. És mindig magánál hordja? Mert bármikor szüksége lehet rá? – Szerva! – jelentette be újra, mire végre megemeltem a karomat, és esetlenül visszaütöttem a labdát. Valamilyen csoda folytán nem akadt fent a hálón, hanem átpattant rajta, mire Zoli jobbra-balra mozdult, majd lendületből beleütött a labdába, és erősen visszaütötte. A süvítő hang után fordulva néztem, ahogyan elrepül a labda, aztán tanácstalanul visszafordultam. – Bocs, ez erős volt. Visszafogom magam, amíg nem jössz bele. Előttünk a nap – mosolygott boldogan.

– Meghalok – nyöszörögtem, és hirtelen értelmet nyert a fekete csapat tagjainak baljós integetése, amikor le akartak beszélni arról, hogy Zolival pingpongozzak.

Zoli válla mögött Mátét és Csengét pillantottam meg, mire odakiáltottam nekik. Csenge, látva minket, inkább messze megállt, nehogy a veszélyzónába kerüljön, és mondjuk be kelljen állnia, Máté azonban gyanútlanul odasétált hozzánk, és kíváncsian nézte pár pillanatig az ütögetésünket.

– Megyünk a medencéhez, nem jöttök? – kérdezte végül, és megigazította a nyakában lógó törülközőjét.

– Nem, még csak most kezdtük. Szerva! – üvöltötte Zoli, helyettem is visszautasítva a felkérést.

– Hát jó. Akkor további jó szórakozást. Hanna, majd gyere, ha végeztetek – invitált.

– Segítség! – tátogtam az oldalamat fogva a kifulladástól.

– Mi? – hunyorgott Máté, erősen koncentrálva.

– Ments meg! – artikuláltam némán a szememet meresztgetve, majd megpróbáltam visszaütni az újabb labdát.

– Kecske? – kérdezte Máté hátrahőkölve. Ennyit a szájról olvasásról. 

– Hagyjuk – legyintettem felé tehetetlenül.

– Szerva! – ordította Zoli, és csak úgy suhant az ütője a levegőben.

A szemem sarkából láttam, ahogyan Máté visszaér Csengéhez, majd együtt mennek a medencéhez, én pedig kifulladva ugráltam a pingpongasztal előtt.

– Napjában úgy mennyit szoktál játszani? – kérdeztem Zolit, aki két „ufff” hang hallatása közt elmondta, hogy gyakran tíz-tizenkét órát. – Jól hangzik – motyogtam, karommal megtörölve a homlokomat.

– Szerva! – kiáltott rám. Ennél sokkal többet nem tudtam meg Zoliról, annak ellenére, hogy nagyjából az egész délelőttöt együtt töltöttük.

Egy örökkévalóságnak tűnt, amíg pingpongoztunk, és minden igyekezetem ellenére Zoli szénné vert, ami nem meglepő, tekintve, hogy versenyszerűen űzi a sportot. A kezdeti „hagylak kicsit nyerni, hogy ne érezd magad lealázva” stílust felváltotta nála a kőkemény versenyszellem, így tehát nem kímélt, én pedig izzadtan, kifulladva próbáltam tartani a tempót, nagyjából sikertelenül. Bármikor otthagyhattam volna, nem volt kötelező vele játszanom, mégsem tettem, aminek az oka az volt, hogy a játék lekötött, és emiatt nem éreztem magam céltalannak vagy mihasznának, a feladat hiányában. Merthogy feladatot továbbra sem kaptunk. A szemem sarkából mindig figyeltem, hátha valamelyik csapattársam megérkezik egy borítékkal, de ez nem történt meg, és hiába lestem a szervezőket, nem jöttek oda hozzánk, hogy közöljék, mi következik ezután. Az egész táborhelyen nyugi volt, a csapatok szétszéledve elfoglalták magukat, és élvezték az édes semmittevést, ami nekem egyáltalán nem ment, ezért egészen ebédig Zolival pingpongoztam, akivel összesen talán egy mondatot sem váltottunk azon kívül, hogy időnként elordította magát, hogy „szerva!”. A mellettünk elhaladók néha megálltak egy kicsit nézni a játékunkat, de szinte mindenki hamar megunta, és továbbállt. Délután fél kettőkor tettem le az ütőt az asztalra, és megköszöntem a játékot a fekete csapat mániákus pingpongosának, aki megígértette velem, hogy majd tartunk egy visszavágót, aztán átmentem az étkező épületébe, ahol csatlakoztam a csapatomhoz.

– Feladatról semmi hír? – ültem le a tálcámmal az asztalunkhoz Lóri mellé. Velünk szemben Zsombi és Bernadett foglalt helyet, mindketten a telefonjukba merültek.

– Semmi – rázta meg a fejét Lóri.

– Nem tetszik ez nekem – fordultam körbe gyanakodva, megfigyelve a többi versenyzőt, akik közül csak néhányan tartózkodtak a helyiségben, hiszen az ebédidő nagy része már letelt.

– Nyugi, Hanna – mosolygott rám Lóri kedvesen. – Lazíts kicsit. Én vágom, hogy mi lehet – magyarázta, mi pedig figyelmesen hallgattuk. – Szerintem hagyják, hogy pihenjünk kicsit, meg tudod, regenerálódjunk, gyúrjunk, ilyesmi.

– Lehetséges – bólintottam feszülten. Zsombi és Bernadett arcán azt láttam, hogy jobb tipp hiányában Lórival értenek egyet, és nem görcsölnek rá a tétlenségre.

– Igaza lehet, Hanna – győzködött Zsombi. – Marha klassz helyen vagyunk, talán a szervezők csak hagynak nekünk egy lélegzetvételnyi időt, hogy felkészüljünk a következő feladatra.

– Oké – feleltem a lehető legmagabiztosabban, majd folytattam az evést, amikor is Máté lépett mellénk, lazán elhúzta a mellettünk lévő üres asztaltól a széket, majd fordítva ráült, karjával megtámasztva a szék karfáját. A sárga csapattag arca a folyamatos medencézéstől elég durván lepirult, szőke haja alatt csak úgy világított a kék szeme.

– Mi van, pingpongbajnok? – kérdezte szórakozottan.

– Kikaptam – válaszoltam egyszerűen.

– Rosszul számoltad ki a labda röppályáját, vagy mi? – oltott le viccesen, mire akaratlanul is elnevettem magam. – Mondtam, hogy inkább lógj velünk – tette hozzá.

– Igazából nem volt rossz program. Legalább eltelt az idő.

– Miért akarod, hogy elteljen az idő? – csodálkozott.

– Mert nem kaptunk feladatot – emlékeztettem.

– És? Addig jó – mondta. – Ha feladatot kapunk, akkor hullunk is – tette hozzá. – Márpedig én nem akarok hullani.

– Senki sem akar – szólt halkan Bernadett.

– Hát akkor meg… Örüljünk a szabadnapnak! – lelkesített minket. – Ha végeztetek, gyertek a focipályához, tanár–diák rangadót tartunk.

– Tényleg? Kúl – ámult Lóri.

– Ja. Már összeállt a két csapat, de szükségünk van szurkolókra – vigyorgott körbe. – Tőletek már amúgy is van egy pomponlány.

– Jaj, ne – forgatta a szemét Bernadett, átgondolva, hogy ha a csapatunkból ő és én is az étkezőben tartózkodunk, akkor kizárásos alapon Titanilla tanárnő maradt…

– De – röhögött fel Máté. – A tanárnőtök a pálya szélén ugrándozik.

– Csodás – jegyeztem meg unottan.

– Hát, elég sokan örülnek neki. Kábé mindenki – vihogta Máté.

– Akkor induljunk – állt fel Lóri az asztaltól.

– Várj, Hanna még nem fejezte be – szólt rá Zsombi, mire legyintve megráztam a fejem.

– Menjetek csak, nem kell megvárni, később csatlakozom, előtte megnézem a mosókonyhát, mert a tegnapi melegítőm tiszta sár – szóltam.

A többiek kissé értetlenkedve ugyan, de tudomásul vették a döntésemet, és Mátéval együtt kimentek az étkezőből. Miután becsukódott mögöttük az ajtó, akkor vettem észre, hogy időközben a helyiség teljesen kiürült, és egyedül maradtam. A villám koccanása a tányéron éles hangot adott ki, és hirtelen minden falat megrágását őrült hangosnak hallottam. A közel száz fő befogadására alkalmas étkező üres asztalai közt ültem egymagam, és csendben eszegettem, teljesen a gondolataimba merülve, amikor kinyílt az ajtó, aminek következtében beszűrődött a csendes terembe az odakintről hallatszó nevetés, majd az ajtó csukódása újra kizárta. Hátrafordultam, és csodálkozva néztem, hogy ki érkezik ilyen későn. A fekete csapatból Kornél sétált be egyedül, visszhangzó léptekkel ment a tálalóhoz, levett egy tálcát, és a kínálatot nézte. Minden mozdulata őrült hangosnak hallatszott a kihalt étkezőben, a tartóból kivett kés és villa csilingelő zörgéssel ütődött össze, a tálcájára pakolt tányér élesen koppant, az italautomatából kitöltött szénsavas üdítője pezsgett. Az ételemre meredve hallgattam a folyamatot, amíg összeszedi az ebédjét, majd óvatosan felpillantottam, amikor Kornél végzett, és helyet keresett magának. Merthogy csak az volt. A kajakos srác fél karjával fogva a tálcát, kicsit tanácstalanul fordult körbe, látszott rajta, hogy nem tudja, hová üljön. Néhányszor megállapodott rajtam a tekintete, mintha nem tudná, hogy ilyen szituációban mit kell csinálni. Ha leül hozzám, az furcsa, mivel az én asztalomon kívül csak üres helyek voltak. De ha nem ül le hozzám, az még furcsább, mert akkor ketten leszünk két külön asztalnál egy totálisan kihalt étkezőben. Visszatartott mosollyal vártam, hogy mit fog csinálni, és őszintén szólva fogalmam sem volt, hogy én miként cselekednék az ő helyében, ezért borzalmasan örültem, hogy én voltam ott előbb. Kornél végül elfojtott röhögést követve a szabad kezével beletúrt a hajába, és határozottan megindult egy asztal felé. Az előttem lévőt választotta, és pont velem szemben foglalt helyet, úgy, hogy előtte is volt egy szabad szék, és előttem is. A választására nem bírtam tovább, és félrehajtva a fejem, elnevettem magam, ami a csendes helyiségben kifejezetten hangosra sikerült. Kornél ezt szándékosan figyelmen kívül hagyta, és a lehető legkomolyabban állt neki az evésnek, mintha nem lenne teljes mértékben abszurd az egész szituáció. Megköszörülve a torkomat én is elkomolyodtam, majd ránéztem.

– Jó étvágyat – mondtam halkan, és folytattam az evést.

– Köszönöm, neked is, Újvári Hanna – bólintott, és ő is folytatta az evést.

Az egész étkezőben néma csend volt, csak azt lehetett hallani, ahogyan eszünk. Mivel én már korábban ott voltam, hamarabb befejeztem, mint ő, ezért egy pillanatig kínosan hezitáltam, hogy mit tegyek, majd egyszerűen felálltam az asztaltól, és a tálcámat felkapva elindultam, és leraktam a beadó ablakba. Az ajtóhoz lépve még egy pillanatra visszanéztem. Kornél az asztalánál ült, és ráérősen evett, majd kérdőn felnézett rám, amikor látta, hogy hezitálok.

– Kopogtam – szóltam, minden előzmény nélkül.

– Tessék? – kérdezte meglepetten.

– A feladaton azt mondtad, annyit tudsz rólam, hogy nem szeretek kopogni – emlékeztettem az éjszakai elszólására. Kornél szórakozottan elmosolyodott, és a székén hátradőlve nézett rám. – Kopogtam – ismételtem meg. – Csak nem hallottad – tettem hozzá, majd meg sem várva a reakcióját, kiléptem az étkezőből. Ezt mindenképpen szerettem volna vele tisztázni.

A faházba visszatérve felnyaláboltam a sáros melegítőmet, kivettem a szekrényemből a mosószeremet, és elindultam a mosókonyha irányába. A táborhely egészen kihaltnak tűnt, egyedül sétálgattam a faházak között, úgy tűnt, minden versenyző a focipályán van. Éppen ezért azt gondoltam, hogy a mosókonyhában is egyedül leszek, de tévedtem. A kezem tele volt a szennyesemmel és a mosóporral, ezért jobb ötlet híján berúgtam az ajtót, és beléptem. Két lány felvont szemöldökkel meredt rám, vagyis inkább az érkezésemre, és kikapcsolták a telefon kameráját, én pedig elnézést kérve elsétáltam mellettük. Mindketten az arany csapat tagjai voltak, a tavalyi nyertesek.

A mosógépet szemügyre véve próbáltam kitalálni, hogyan működik, amíg a két lány figyelte minden mozdulatomat. Valószínűnek tartottam, hogy az érkezésem előtt valamilyen felvételt készítettek, de a jelenlétemben abbahagyták, és kérdőn néztek rám, jelezve, hogy nem kívánatos személy vagyok, és zavaró tényezőként egyszerűen húzzak el onnan. Beindítottam a mosógépet, és a programozását figyeltem, ami kiírta, hogy mennyi idő múlva van kész. Fél óra. Egy pillanatig átgondoltam, hogy mit csináljak, hagyjam ott a ruhámat, vagy várjam meg, végül úgy döntöttem, hogy nem hagyom ott felügyelet nélkül, mert valahogy a két lányból, vagyis inkább a csapatukból nem néztem ki sok jót, főleg az első feladat tapasztalatai alapján. Egyszerűen nem bíztam rájuk a szirteses cuccomat. Ezért aztán leültem a földre, a hátam nekitámasztottam egy használaton kívüli gépnek, majd elővettem a telefonomat, és sudokuzni kezdtem. A lányok legnagyobb bosszúságára.

– Mit csinálsz? – kérdezte az egyikük barátságtalanul.

– Mosok – feleltem egyszerűen, mintha nem lett volna egyértelmű.

– Itt?

– Igen, ezt úgy hívják, hogy mosókonyha – bólintottam.

– Éppen videóztunk – szólt rám élesen a szőke szemrehányó stílusban.

– Csak nyugodtan – vontam meg a vállamat, és belemélyedtem a játékba.

– Gyere, menjünk át máshová – mondta az egyik a másiknak, erősen megnyomva a hangsúlyt, hogy érezzem, ez mind miattam van. Én tehetek róla. Szörnyű. A szememet forgatva hallgattam a műhisztit, ami abból állt, hogy a szőke lány dühöngött, amiért ők előbb voltak itt, és nem mennek máshová, mert ez az egyetlen nyugodt hely a táborban, ahol garantáltan nem jön senki, erre én pont most akarok mosni… Úgy vitatkoztak rólam, mintha ott sem lennék, csak azért, mert szemmel láthatóan nem figyeltem rájuk. Unottan új játékot indítottam, aztán, hogy tudják, a legkevésbé sem érdekelnek, kivettem a zsebemből a fülhallgatómat, és bedugtam a fülembe, de zenét nem indítottam el hozzá, csak a sudoku játékom megszokott hangjait hallottam. Radírhang a javításkor, csengő figyelmeztetése az időre, és taps a játék végén.

– Hallod – lépett oda hozzám a szőke, és lehajolva hozzám, ideges mozdulattal beleintegetett a látóterembe.

– Hallom – mondtam, fel sem nézve a játékból.

– Továbbra is itt csináljuk a videókat, légy szíves, maradj, ahol vagy, és ne mássz bele a képbe – kérte, de inkább tűnt utasításnak.

– Ne aggódjatok, nem zavarom meg a nagyon fontos dolgotokat – biccentettem a szememet forgatva. Ezt a lányok a szívükre vették, és egymás szavába vágva kioktattak arról, hogy ez nem holmi dolog, hanem musical.ly, és ha tudnám, hogy mennyien várják az új tátogós videókat, akkor kussolnék. Ezt ők mondták. Szó szerint így.

Csak egy lesajnáló mosollyal ajándékoztam meg őket, aztán biccentettem, jelezve, hogy megértettem a dolgot, és tovább játszottam a sudokuval, miközben ők elindították a telefonon az appot, és folytatták az… akármit. Ami úgy tűnt, nehezen áll össze. Megállás nélkül újraindították a zenét, az előre kitalált koreográfia szerint mutogattak és tátogtak, hol az egyikük, hol a másikuk kerülve előtérbe, ügyelve, hogy ne akadályozzák egymást. Látszott rajtuk, hogy nagy rutinnal rendelkeznek, és akármit is csinálnak, azt régóta teszik együtt, de persze ők sem voltak tökéletesek, csak a neten közzétettek alapján. A valóságban keservesen sokszor rontották el.

– Megint rosszkor mozdultál! – förmedt a szőke a másikra, aki beismerte a hibát, és kezdhették elölről venni az egész… tizenöt másodpercet.

A játékomba merülve fél füllel hallgattam őket, és valahogy irigyeltem az életüket, amivel én egy pillanatig sem tudtam azonosulni. Lehetne az én életem is olyan, mint az övék, veszekedésekkel, kibékülésekkel, bitch-face viselkedéssel, lehetne a legfontosabb dolog lassított felvételen megölelni a legjobb barátnőmet valami jó zenére egy mosókonyhában… Lehetnék én a jobb, ő meg a rosszabb, más szerint meg lehetnék én a rossz, ő pedig a jobb. De nekem ez annyira nagyon kimaradt. Anyu betegségekor tizenöt és fél éves voltam, és bár már akkor sem toltam túl a közösségiket, azért akkoriban még bőven használtam, ugyanúgy, mint bárki más. Aztán hirtelen minden megváltozott, egy pillanat alatt fordult velem a világ, és egyszerre nem volt már értelme kiskutyás filternek a fejemen, egy számra tátogni és mutogatni videókban, nem volt értelme az életemben nem releváns dolgokról vitatkozni csoportokban, és nem volt értelme feltölteni a kajámról készült képet sem. Nem tudtam többé, hogy mit fejezhet ki egy átkozott lájk, mire jó, mit kezdjek vele? A hétköznapok megváltoztak, semmi nem volt többé olyan, mint előtte, én pedig elengedtem az addigi dolgaimat, mert többé már nem volt közös a problémám a tömegével. Bárcsak az maradhatott volna. Nem tudom, hány YouTube-videó került fel, hány musical.ly sztár nőtt ki a földből, és hány étel rohadt rá az Instagramra, amíg én a kórházban ültem éjjel-nappal, arra várva, hogy javuljanak anyu eredményei, és hasson a kezelés. Ami nem hatott. Miközben néztem, ahogyan a betegség szó szerint legyőzi, végig marcangoltam magam, amiért megannyi átkozott órát töltöttem semmilyen dolgokkal, napokat, heteket, ki tudja már, mennyi volt.  Fotóztam a kezem fagyival, készítettem boomerangot a hóesésről, csesztem el közös nyaralást a netezéssel, merthogy nyilván nem bírtam ki nélküle, kiabáltam vacsorakor, hogy „pillanat, csak ezt még megnézem”, ami valami szar volt a neten, már nem is emlékszem rá, hogy micsoda… Pörgettem az oldalakat a semmit bámulva, és istenem, mennyi értékes idő ment el ezzel, ami már soha nem jön vissza. Ugyanolyan tizenéves voltam, mint bárki más, ugyanazokkal a hülyeségekkel és értéktelen értékrenddel. Aztán egyszer csak szembetaláltam magam a nagybetűs élettel, és bármit megadtam volna még egy kis közös időért anyuval, egy hónapért, egy hétért, később már egy napért is, de nem volt több. Nem kaptam többet, anyu elment, nekem meg maradt egy halom kiskutyafilteres szelfim, egy rakás elmutogatott dal, meg a nagy üresség.

– Ezzel mi van? – hallottam meg hirtelen az egyik lányt az arany csapatból, én pedig akkor vettem észre magam, és meredten bámultam a kezemben tartott telefonomra, ami körül elfehéredtek az ujjaim a szorítástól. A negatív emlékek hatására teljesen megfeledkeztem magamról, és a könnyeimet nyelve, kifulladva tettem félre a telefonomat, majd kirántottam a fülhallgatót a fülemből, és a térdemre hajtottam a fejem.

– Hé, minden rendben? – kérdezte a szőke lány nem kifejezetten aggódva, inkább bosszúsan, amiért le kellett állítaniuk a felvételt a viselkedésem miatt.

– Persze – legyintettem. – Csak elveszítettem a… játékot – motyogtam. – Bocs – tettem hozzá zavartan.

– Kértük, hogy ne zavarj! – förmedt rám a szőke lány, akit a csapattársa Veronikának hívott.

– Már végeztem is – tápászkodtam fel, és idő előtt leállítottam a mosógépet, ami ennek nem annyira örült, mert sípolva jelezte, hogy nem kellene kinyitnom, aztán kirángattam belőle a ruhámat, és magamhoz szorítva kirontottam a mosókonyhából.

Hallottam valami olyasmit a hátam mögött, hogy „őrült”, vagy „ennek elment az esze”, de nem foglalkoztam vele, csak jólesett a friss levegő, és egy pillanatra megálltam az arcomat érő napsütésben, lehunytam a szemem, és az ég felé fordulva megpróbáltam kitisztítani a fejem, amiben egymást érték a pusztító gondolatok.

– Kész vagy, Hanna? – kérdezte egy hang, mire kinyitottam a szemem. Máté állt előttem.

– Öhm. Nagyjából – pillantottam a kezemben lévő habzó ruháimra.

– Gyere, még elcsíped a második félidőt – ölelte át a vállamat fél karral.

– Nem hiszem, hogy érdekel – ingattam a fejem.

– Viccelsz, ugye? Az első félidőben a tanárom lesérült, mert hasba rúgták labdával, amíg egy madarat nézett az egyik fán – mesélte.

– Hogy mi? – pislogtam kábán, mert hirtelen fogalmam sem volt, hogy miről beszél.

– Madarakat nézett. Tudod. Mondtam – vigyorgott. – Hobbiornitológus. Jól vagy? Kicsit szét vagy esve – vizslatott.

– Igen, csak… Eddig musical.ly forgatást néztem a mosókonyhában – feleltem.

– Uhh. Az súlyos lehetett – röhögött fel. – Kik voltak?

– Az arany csapat lánytagjai.

– Gondolhattam volna – forgatta a szemét. – Na, gyere már.

– Jó, de ezt lerakom – mutattam a kezemben lévő vizes ruhámra.

– Majd kiteríted magad mellé. Megszárad a napon. Mindjárt kezdődik a második félidő – sürgetett, aztán továbbra is a nyakamat átkarolva rángatott magával.

A focipályához érve kiderült, hogy mitől tűnt olyan üresnek a táborhely. Szinte kivétel nélkül minden versenyző a pálya szélén üldögélt a folytatást várva. A rengeteg szín között azonnal kiszúrtam a pirosakat, ezért elköszöntem Mátétól, és odamentem hozzájuk, miközben a fiú visszament a pályára.

Leültem Bernadett és Zsombi közé, és magam mellett kiterítettem a vizes holmimat.

– Ez habzik – jegyezte meg Bernadett.

– Tudom – feleltem. Ezt meg is beszéltük.

Hunyorogva néztem a pályát, aztán letoltam a szememre az addig a fejemen tartott napszemüvegemet, és felhúzva a térdemet rákulcsoltam a karom.

– Mi az állás? – érdeklődtem.

– 7:1 a diákoknak – mondta Zsombi.

– Melyik tanár lőtt gólt? – csodálkoztam el.

– Semelyik. Az egy öngól volt. Titanilla tanárnő éppen akkor naptejezte be magát, és ez egy kicsit összezavarta a meccset – mesélte.

– Mindent értek – bólintottam.

– Itt vagyok, elkezdődött már? – huppant le mellénk Csenge. – Gumicukrot? – kínálta körbe a kibontott zacskót. Zsombi vett belőle, Bernadett csak a kezét feltartva jelezte, hogy ő nem kér, én pedig megköszöntem, és kivettem egy szemet.

– Most kezdődik a második félidő – mosolygott Zsombi a szőke lányra.

Abban a pillanatban az egyik sötétzöld ruhát viselő fiú az infós suliból megnyomta a telefonját, amiből igazi híján elhangzott a sípszó-effekt, a meccs pedig folytatódott a második félidővel.

A focipálya felét sütötte a nap, így azok, akik a pálya azon oldalán voltak, a homlokukhoz tartott kézzel hunyorogtak, megpróbálva megtippelni, hogy merre lehet a labda.

A tanári csapat lassú volt, és erősen fulladt, náluk folyamatos volt a csere és a sérülés is, a fekete csapat tanárát, aki egyszer már átesett a kerítésen, Máté úgy felrúgta egy ütközésnél, hogy ismét a gyengélkedőben kötött ki.

– Hölgyeim és uraim – tárta szét a karját Csenge. – A kísérő tanárunk, aki azért jött, hogy vigyázzon ránk – mutatott a pályára, ahol éppen négyen cipelték a tanárt.

– Elég peches – ismerte el Zsombi.

– Vagy életképtelen – nevette el magát Csenge, és tovább ette a gumicukrot.

– Oké, kifújtunk, nincs több ép tanár, az összes lesérült, vagy… kidőlt – kiáltotta el magát Máté a pályán, és a kapu mögé nézett, ahol a már lecserélt tanárok egymásnak dőlve gyakorlatilag haldokoltak.

– Majd én! – integetett Titanilla tanárnő, és az XXS méretre összemosott melegítőnadrágjában, valamint az ujjatlan topjában szökellt a pálya irányába. A futását a pályán és környékén lévő összes fiú és férfi lassítva láthatta.

– Biztos? – érdeklődött Máté értetlenül.

– Ó, hogyne… Imádom a durva sportokat – mondta, a kijelentésére pedig a legtöbb férfi tanár megtörölte a homlokát.

– Jézusom – temette a tenyerébe arcát Bernadett.

A tanárnő beállása nem tett túl jót a játéknak, mert kissé elvonta a figyelmet, egyszer pedig, amikor passzot kért, a barna csapat tanára egyszerűen megfogta a labdát, és átadta neki. Az infós gyerek a telefonján folyamatosan nyomkodta a síp-effektet, végül, mivel bírónak nevezte ki magát, egyszerűen kiállította Titanilla tanárnőt.

– Nem baj, úgyis megizzadtam – jelentette be, két kézzel a hajába túrva.

– Na jó, elég lesz ebből – állt fel Bernadett. – Tanárok kiszállnak, úgyse bírják. Új csapatok állnak fel. Máté, szedj össze tíz embert.

– Oké. Ki a másik csapatkapitány? – kérdezte Máté, miközben a tanárok meglehetősen boldogan vánszorogtak le a pályáról.

– Én – felelte Bernadett.

– Nocsak – nevette el magát Máté. – Akkor válassz elsőnek. Hölgyeké az elsőbbség – adta át a kezdést.

– Jó. Lóri – szólt Bernadett, mire a fiú beállt mögé.

– Oké, elvitted Lórit – bólintott Máté. – Akkor választom Tibit – mutatott a sárga csapat egyik úszójára.

Ezután Bernadett és Máté egymás után választottak tagokat a csapatukhoz. Előbbi rábökve a versenyzőkre, mert továbbra sem tudta a nevüket, Máté azonban személyesebben, név szerint szólítva maga mellé őket. Szinte pillanatok alatt felállt a két focicsapat.

– Az utolsó jön. Válassz – vigyorgott rá Máté.

– Rendben – biccentett határozottan Bernadett, és hunyorogva körbenézett. – Kornél! Kornél a fekete csapatból! – kiáltotta el magát, mire mindenki egy emberként fordult hátra. A kajakos fiú akkor érkezett, és kissé csodálkozva torpant meg.

– Mi van velem? – kérdezte tágra nyílt szemmel, egy csomag chipset fogva a kezében.

– Focizol a csapatomban – jelentette ki Bernadett.

– Oké – törölte meg a száját, és körbenézve a mellette álló kezébe nyomta a chipseszacskót, aztán a pálya felé sétálva lazán levette a pólóját, és félredobta a fűbe.

– Whoo! – reagálta le a látványt az egyik halvány rózsaszínt viselő lány a fűben ülve, a beszólására pedig óriási röhögés tört ki. Kornél csak egy félénk mosollyal nyugtázta a történteket, és beállt Bernadett mellé, várva, hogy Máté is kiválassza az utolsó emberét a focicsapatához.

– Te ott – mutatott a tavalyi nyertes csapat egyik fiútagjára, aki aranyszínű ruhát viselt.

– Ne már, haver, miért pont a gyökeret választottad? – kérdezte Lóri csodálkozva, Máté pedig röhögve megrázta a fejét.

– Ez csak egy játék, és kellett egy utolsó tag – felelte. – Focizunk. Ennyi.

– Te tudod – biccentett Lóri.

– Észrevettétek, hogy eszükben sem volt beválasztani engem? – szólalt meg a mellettem ülő Zsombi döbbenten.

– Szerettél volna játszani? – érdeklődött Csenge.

– Nem, de nem ez a lényeg – panaszolta.

– Tudsz focizni? – kérdeztem.

– Nem, de nem is ez a lényeg – próbált tovább érvelni.

Nevetve megráztam a fejem, és megveregettem Zsombi vállát, aztán a pálya felé néztem, ahol elkezdődött a meccs.

A tanárok nélkül sokkal jobb hangulatban telt, és pörgősebb is volt, mivel nem kellett kifulladás vagy éppen indokolatlan pályára lefekvés miatt leállítani a játékot. Feladat hiányában a focimeccs ötlete nagyon jó kollektív programnak bizonyult, a hangulat is hamar a tetőfokára hágott, a szurkolók kiabáltak, tapsoltak, pfujoltak a szabálytalanságnál, vagy éppen a bíróvá avanzsált sötétzöld csapat infósát szidták, a teljes családjával együtt.

– Hé, hé, ne engem okoljatok, én csak a szabályok szerint járok el! – kérte ki magának, feltolva az orrnyergére a szemüvegét. – Te ott! Hallod, anyámat ne keverd ebbe bele! – mutogatott az egyik szürke ruhát viselő diákra.

A meccset nézve készítettem néhány fotót és videót a telefonommal, hogy elküldjem Kocsisnak, aki súlyos posztolási és megosztási kényszerben szenved, amikor is Kornélnál volt a labda, és már elrúgta kapura, de időközben Máté óriási hévvel odaérkezett hozzá, és nyújtott lábbal beleszállt.

– Mi a…! – kiáltotta el magát a bírónk, és a pályán hirtelen felszálló portól nem láttuk a két fiút, csak annyit tudtunk, hogy ez nagyot szólt, és hogy mindketten elestek.

– Jézusom – pattantam fel a többiekkel együtt, és a szám elé kapva a kezem, riadtan vártam, hogy mi lesz. A porfelhő tisztult egy kicsit, és megláttam a földön ülő, a vádliját markolászó Kornélt, aki felé Máté tartotta a kezét, hogy felhúzza.

A sötétzöld csapat infósa odarohant hozzájuk, mutatóujjával megállás nélkül nyomkodva a telefonján lévő sípszóeffektet, és leállította a játékot.

– Piros lap! Piros lap Máténak! – mutatta körbe a telefonját, aminek kijelzőjén egy piros háttérkép volt megnyitva.

– Ne már, ember, játszunk, véletlen volt – röhögte el magát.

– Nem, nem! A labda már a közelben sem volt, te pedig nyújtott lábbal érkeztél. Ez piros lap és tizenegyes – vitatkozott.

– Ott volt a labda, miről beszélsz? Kornél, mondd meg neki. Nehogy már ezért kiállítson! – kérte Máté.

– Labdára ment – védte meg Kornél, miközben feltápászkodott, és megpróbált ráállni a lábára.

– Én nem úgy láttam – hezitált a bíró. – De jó, legyen, ha mindketten ezt mondjátok, akkor nem állítalak ki – morogta kelletlenül.

– Kösz – biccentett Máté. – És bocs, tényleg – nyújtotta a kezét Kornélnak, aki elfogadta, és olyan fiúsan összeröhögtek egymással az ütközést követően. Kornél néhány lépést sántítva tett meg, majd a súlyát elosztva ránehezedett az eltalált lábára, hogy kipróbálja, képes-e ráállni. Mindenki csendben nézte a jelenetet, majd Kornél körbemosolyogva, feltartott kézzel jelezte, hogy minden oké vele.

– Oké, megvagyunk – szólt az infós srác. – A továbbiakban is sportszerű játékot várok, semmi trükközés! Bernadett, te pedig ne fogd le a másik csapat csatárját, és ne mássz a hátára, ez nem vízilabda, itt minden látszik! – dünnyögte. – Na, akkor mehet tovább! – kiáltotta el magát, mire Máté korrekt módon visszaadta a labdát Kornélnak, aki elvégezte a szabadrúgást.

A meccset végül a Bernadett által irányított csapat nyerte Lóri mesterhármasával, amit egyszerűen a „szupervádlijának” tulajdonított. A játék végén a sötétzöld csapat (akik közül valamennyien vloggerek), meg is interjúvolták a meccs sztárját.

– Mondanál pár szót a nézőknek a hihetetlen teljesítményedről? Három gól egyetlen meccs alatt – dicsérte meg az egyik sötétzöld ruhás srác.

– Haver – kezdte Lóri, kissé kapkodva a levegőt a sok futástól. – Én csak annyit mondok, hogy kell párnaplábnap. Ez a titok – mondta bele a kamerába halálosan komolyan.

– Kösz, tesó, ezt megjegyezzük – biccentett az infós.

– Nincs mit, haver – szorította ökölbe a kezét Lóri, és párszor megveregette a mellkasát. Így beszélgetett egymással a haver meg a tesó, miközben a többiek izzadtan sétáltak le a pályáról. Hát, többek között ezért sem teljesítettünk jól. Mert Zsombi, Bernadett és én alig ismertünk meg jobban más versenyzőket, Lóri pedig hiába, mert neki mindenki csak haver.

– Szép volt – tartotta Csenge pacsira a kezét, Kornél pedig mellette ellépve belecsapott. – Hé, mi van a lábaddal? – kiáltott rá Csenge, amikor a fiú után nézett.

– Semmi – felelte Kornél. Az izzadt hátán az esésnél ráragadt por sárosan kenődött el, ami alatt láthatóvá vált néhány zúzódás, miközben a bal lábára erősen sántított, amit valószínűleg végig eltitkolt a játék alatt. 

– Nagyon durván sántítasz! Várj már – pattant fel Csenge, és odalépve hozzá, jobban szemügyre vette.

– Nem vészes – rázta meg a fejét Kornél.

– Szerintem menj ezzel az orvosiba – tanácsolta Csenge.

– Semmiség – erősködött Kornél, és ügyelve arra, hogy ne látszódjon a sérülése, elsétált.

Összeráncolt homlokkal néztem utána.

– Tényleg húzza a lábát, nagyon összeütődtek a pályán Mátéval – jegyezte meg Zsombi halkan.

– Nem összeütődtek, hanem összeütköztek – javította ki Marci, a sárga csapat nyelvtanosa, akit egészen érthetetlen okból küldtek el az Iskolák Országos Versenyére, tekintve, hogy eddig csak arra használta a tudását, hogy kijavította más beszédét, és állandóan hibát keresve nyelvtannáciskodott.

– Akkor összeütköztek – forgatta a szemét Zsombi.

– Nem mellesleg pedig nem vagyok meglepve – tette hozzá felszegett állal Marci.

– Hogy érted? – kérdezte Csenge.

– Az iskolám nem véletlenül jelölte ki Mátét erre a versenyre.

– Azt hittem, azért, mert jó infós – szólt Zsombi.

– Nem – ingatta a fejét.

– Hát akkor…

– Háttal nem kezdünk mondatot – javította ki újra.

– Na jó, elég ebből, mondd már, hogy mi van Mátéval – rángatta meg a karját Csenge. – Mire mondtad, hogy nem véletlenül jelölték ki a versenyre?

– A válasz pofonegyszerű – felelte Marci. – Nagyon szeret, és tud is versenyezni.

– Itt mindenki szeret, és tud is versenyezni – közöltem egyszerűen.

– Jogos. A kérdés csupán, hogy mennyire – tárta szét a karját.

A megjegyzésén eltűnődve fordultam a pálya irányába, ahol Bernadett néhány választott csapattagjával ünnepelte a győzelmét, majd kissé távolabb néztem. A másik kapu előtt Máté állt, és nagyjából egyméteres távolságból, erőből rugdosta a labdát a kapuba, majd amikor visszapattant, újra megrúgta. Ezt csinálta megállás nélkül.

Otthagyva a többieket, magam előtt összefont karral odasétáltam hozzá, és megálltam mellette.

– Hé! – szólítottam meg, mire összerezzent, és idegesen fordult felém. – Jól vagy? – kérdeztem.

– Persze. Csak levezetem a… – kezdte, és ismét teljes erővel rúgott a labdába. A háló majd’ kiszakadt a helyéről.

– Máté? – pillantottam rá aggódva. – Ez csak egy játék volt.

– Minden az – felelte.

– Nem, nem minden – ingattam a fejem szomorúan.

– Várj, várj – állította meg lábával a labdát, és értetlenül fordult felém. – Most mi van?

– Mivel mi van? – kérdeztem.

– Tök ideg vagyok az elveszített meccs miatt, mégis úgy érzem, hogy mindjárt én vigasztallak téged. Mitől vagy szomorú? Te nem is játszottál – szólt összezavarodva.

– Tudod, elég sok mindent megadnék azért, hogy egy meccs miatt legyek szomorú – szaladt ki a számon. Máté hirtelen mondani akart valamit, aztán elakadt, és megrázta a fejét. Sóhajtott néhányat, ami alapján úgy tűnt, sikerült megnyugodnia, majd mosolyogva nézett a szemembe.

– Rúgd el – mutatott a labdára.

– Mi?

– Rúgd el. Teljes erődből.

– Én nem focizom.

– Nem is kell – felelte. – Csak rúgj bele egy marha nagyot, akkorát, amekkorát csak tudsz.

– Nem, én…

– Hanna! Képzeld azt, hogy ez a labda minden bajod!

Ezt nem kellett kétszer mondania, mert hirtelen elöntött a düh, és nekifutásból belerúgtam a labdába, annyira, hogy a lendülettől majdnem hátraestem. Közel sem volt olyan erejű, mint szerettem volna, a célnak mégis megfelelt, mert a háló remegve fogta fel, miközben Máté megtartotta a hátam, megóvva attól, hogy elessek, és miközben fogott, mindketten elnevettük magunkat.

– Jó volt? – kérdezte.

– Jó volt – ismertem be.

– Pedig nagyon bénán néztél ki közben – tette hozzá, mire még hangosabban felnevettem.

– Elhiszem – bólogattam.

Miközben Máté még mindig fogott, a kapu előtt állva nevettünk együtt, amikor is hangokat hallottunk oldalról. Egyszerre kaptuk oda a fejünket, és észrevettük Kornélt, aki visszajött a pólójáért, amit a fűbe dobott. Amikor találkozott a tekintetünk, mosolyogva felmutatta a kezében tartott pólóját, jelezve, hogy nem zavar minket, csak a felsőjéért jött, és már meg is fordult, hogy elmenjen onnan. A lábát az eddiginél is jobban húzta, alig tudott ráállni.

– Tényleg el kellene mennie az orvosiba – suttogtam.

– Ja, elég rosszul fest – értett egyet Máté is, aztán a kapuhoz lépett, és felemelte a labdát. – Tizenegyesek?

– Én nem tudok focizni – ráztam meg a fejem.

– Az a lényeg. Legalább kivédem mindet – vigyorgott.

– Azért ebben ne legyél annyira biztos – álltam bele, és kivettem a kezéből a labdát, majd leraktam a tizenegyes vonalra, és nekifutásból elrúgtam. Máténak nem nagyon volt dolga, mert úgy két méterrel lőttem a kapu fölé.

9.

Az Iskolák Országos Versenyének második napján nem kaptunk feladatot. Vacsoránál még bizakodtunk, de miután a szervezők befejezték az étkezést, és jó éjszakát kívántak nekünk, már biztosak lehettünk benne, hogy másnapig esélyünk sincs megtudni, hogy mi vár ránk.

– Szerintem csapatfeladat lesz – tűnődött Zsombi.

– Miből gondolod? – kérdezte Lóránt. Mind a négyen az asztalunknál ültünk a zajos étkezőben, a vacsora főidejében, amikor a legtöbben tartózkodtak a teremben.

– Mert az egyéni feladatok előtt szoktak adni rejtvényt, ki kell választani a csapattagot, akit küldünk, regisztrálni kell… Ezt ma meg kellett volna kapnunk ahhoz, hogy mondjuk holnap reggel lehessen verseny – magyarázta. – Viszont – tette hozzá gyorsan – az érkezésünkkor csapatfeladat volt, az, hogy bejussunk ide a táborba, és erről nem szóltak előre.

– Van benne valami – bólintott Bernadett.

– Á, vágom már! Okos vagy, Zsombi gyerek – veregette vállon Lóri.

Zsombi félve rám nézett, mintha csak az én megerősítésemet is várná, ezért átgondoltam a hallottakat, majd bólintottam.

– Jó a logika, ez valószínűleg így lesz.

– Köszi – mosolyodott el hálásan. – Na, és akkor beszéljünk egy kicsit arról, hogy miért is nem választottatok be a focicsapatokba! Hm? Bernadett? – kérte számon a jelek szerint azóta is sértetten.

– Mert dugó vagy és gyenge fizikumú – zárta rövidre Bernadett.

– Hm – gondolta át Zsombi. – Jó, ezt elfogadom – bólintott. – Megyek, megkérdezem Mátét is. Remélem, van valami hasonlóan erős indoka – állt fel az asztaltól, és átment a sárgákhoz.

– Hanna – szólt Bernadett, és felém tartotta a telefonját. – A Dani beszélni akar veled.

– Ó, rendben – biccentettem, és bekaptam egy falatot, majd amikor Bernadett továbbra is a levesem felett tartotta a készüléket, meglepve néztem rá. – Mármint most?

– Igen – közölte.

Megtöröltem a számat a szalvétámmal, majd átvettem a telefont, és a fülemhez tettem.

– Igen? – szóltam bele zavartan.

– Én vagyok az, a Dani – szólt vissza a vonal végéről… A Dani.

– Szia – köszöntem.

– Csá – köszönt vissza. – Na, figyelj, rövid leszek. Bernadett ott van?

– Igen… Hiszen most adta át a telefont – közöltem furcsállva.

– Ja, jó – értette meg. – De nem hall…

– Nem, semmit – feleltem. – Csak engem – tettem hozzá, hogy azért ez a része világos legyen.

– Ja, persze – értette meg. – Akkor figyelj, hallod.

– Igen?

– Mostantól csak igennel vagy nemmel válaszolj, hogy ne tudja, miről dumálunk.

– Jó – feleltem.

– Mondom igennel vagy nemmel! – javított ki. – Érted?

– Igen – mondtam visszatartott nevetéssel, miközben Bernadett egy csepp érdeklődést sem mutatott a beszélgetésünk iránt, csak teljesen normálisan vacsorázott.

– Hallod, Hanna! – szólt újra Dani.

– Igen – közöltem.

– Vágod, jól van, okos csaj vagy. Na, szóval. Milyen a verseny? – kérdezte, én pedig összehúztam a szemöldökömet, mert erre képtelen voltam igent vagy nemet mondani. – Milyen a verseny? – ismételte meg.

– Úgy kérdezd, hogy jó-e a verseny – segítettem ki, bár ettől egészen furcsán éreztem magam.

– Ja, tényleg – röhögte el magát. – Jó a verseny?

– Igen – feleltem.

– Na, erről van szó. Bernadett jól van?

– Igen.

– Ostromolják a csávók? Komolyan kérdezem, Hanna, ne vakerálj mellé.

– Én azt nem tudom, hogy kell – ismertem be, mert ez idáig még soha nem kérték tőlem, hogy ne vakeráljak mellé. Fogalmam sem volt, hogy ez mit jelenthet.

– Igen vagy nem? Ostromolják a csajomat?

– Nem – feleltem.

– Mérnem? Jó nő – sértődött meg egészen érthetetlen okból kifolyólag.

– Igen – ismertem be.

– Na, ja, jó, megy ez nekünk. Jól van, Hanna, ügyes vagy. Szóval nincs semmi köcsög a csajom körül?

– Nincs – feleltem.

– Ez most akkor nem?

– Igen.

– Mi van? – zavarodott teljesen össze. – Van vagy nem?

– Nem.

– Jó. És amúgy… Jól érzi magát?

– Igen – feleltem nem túl meggyőzően, mert ezt nem állíthattam teljes bizonyossággal.

– Oké. Szólsz nekem, ha valami gáz van?

– Igen – ígértem meg.

– Nem mondod el neki, hogy miről beszéltünk?

– Nem.

– Kösz. Ja, és hallod, Hanna!

– Igen – sóhajtottam.

– Nem vakerálsz, ugye?

– Szerintem nem – mondtam.

– Jó. Add vissza Bernit.

– Rendben.

– Igen vagy nem, Hanna! – szólt rám újra.

– Elnézést – nevettem el magam.

– Na csá.

– Igen – köszöntem el tőle úgy, ahogyan azt elvárta, majd visszaadtam a telefont Bernadettnek, aki nem kérdezett semmit, nem is furcsállotta a dolgot, csak beszélt tovább a barátjával, hasonlóan egyszavas válaszokat adva, mint én, bár arra nem jöttem rá, hogy ez még Dani kérése-e, vagy csak szimplán így kommunikálnak egymással.

Csendben ettem tovább, és akaratlanul is gyakran néztem körbe, azt figyelve, hogy kik vannak az étkezőben, vagy éppen kik nincsenek. A fekete csapatnál üres volt Kornél széke, úgy tűnt, ő ezek szerint mindig később eszik. Visszafordulva a tányéromhoz a többieket hallgattam, akik a telefonjukon neteztek, és informálták egymást az ott látottakról. Kocsis igazgató a Szirtes oldalára kirakott néhány képet, amit napközben küldtünk neki, azzal a szöveggel, hogy „Az Iskolák Országos Versenyének második napján így lazított a Szirtes csapata”. A kommentek alapján ez az égvilágon senkit nem érdekelt, érdemben nem is érkezett hozzászólás, csak trollkodás volt a poszt alatt, és Kocsis dühös reakciói. A vacsora végeztével a versenyzők nem hagyták el az étkezőt, hanem unalmukban netezgettek, kihasználva a tökéletes hálózat adta lehetőséget, így hamar óriási hangzavar keletkezett, amiért mindenki másmilyen videót vagy éppen zenét üvöltetett. Esélyem sem volt arra, hogy aput felhívjam, és normálisan tudjak vele beszélni, ezért kimentem, és a telefonommal a kezemben a kerítéshez sétáltam, majd az egyik fa tövében megállapodva benyomtam a gyorshívást. Apu szinte azonnal fogadta a videóhívásomat, és izgatottan nézett a kamerába, azt várva, hogy meséljek. Szó szerint összefacsarodott a szívem, ahogyan az otthonunkat láttam a háttérben, szinte éreztem az illatokat, és a honvágy olyan erővel tört rám, hogy képes lettem volna gyalog elindulni a Bükkből.

– Nem tűnsz túl feldobottnak – bámult apu a kamerába.

– Dehogynem – erősködtem, megpróbálva meggyőző alakítást nyújtani. – Csak ma nem kaptunk feladatot, és emiatt az egész nap… Értelmetlen volt – feleltem.

– Valamivel csak eltelt – jegyezte meg, hátha kihúz belőlem valamit.

– Hát, igazából pingpongoztam, aztán focimeccset néztem, tizenegyeseket rúgtam. És mostam is. Félig – meséltem. Apu meredten nézett a kamerába, és már arra gondoltam, hogy talán lefagyott a kép, amikor végre pislogott egyet. Ezek szerint csak sokkoltam.

– Pingpong, foci… – motyogta maga elé. – Ki vagy te, és mit csináltál a lányommal?

– Nem, ez nem… – nevettem el magam, mert apu kétsége afelől, hogy velem beszél-e egyáltalán, abszolút jogos volt, tekintve, hogy kocka család vagyunk, nálunk a sport kimerül annyiban, hogy agytornát tartunk. – Csak valamivel el kellett ütni az időt – magyarázkodtam.

– Rendben, ezt örömmel hallom – bólintott. – És semmi feladat…

– Semmi – ingattam a fejem.

– Akkor legalább volt lehetőséged egy kicsit megismerkedni a többiekkel.

– Azért az erős túlzás – lomboztam le. – Leginkább azokkal voltam, akikkel eddig – mondtam, majd félrenéztem a telefonból, mert elhaladt előttem egy társaság. A fekete csapatból Bence és Kornél, a világoskékektől az egyetlen fiú, és a két úszólány a sárga csapatból. Valamennyien az étkező irányába mentek, valószínűleg vacsorázni.

– Értem – bólintott apu. – Szóval nem nagyon ismerkedtél – konstatálta a hallottakat.

– Nem igazán – feleltem, és fél szemmel még mindig az elhaladó társaságot figyeltem.

– A kajakos srác is veletek volt? – kérdezte apu vidáman, egészen belehajolva a kamerába, mire teljesen elsápadtam, mert a nagyjából tőlem egy méterre lévő Kornél megtorpant egy pillanatra, de nem fordult meg, és nem is nézett hátra, csak a másodperc töredékére megállt, mintha csak megakadt volna valamin, aztán már tovább is ment a többiekkel.

– Apu, ne kiabálj, ki vagy hangosítva – suttogtam rémülten, és hosszasan kifújva a levegőt azt számolgattam, hogy vajon mennyi az esélye annak, hogy Kornél ezt nem hallotta. Hamar kiderült, hogy semmi. Nulla. Mert biztosan hallotta.

– Elnézést, azt hittem, egyedül vagy – szólt apu megilletődve.

– Itt soha nem vagyok teljesen egyedül, jönnek-mennek az emberek – közöltem. – Egyébként pedig nem volt velünk – vonogattam a vállam. – A focinál ott volt, le is sérült egy kicsit – gondoltam át. – De miért kérdezel róla? – jutott eszembe hirtelen, és csodálkozva meredtem a kijelzőre.

– Nincs konkrét oka – szabadkozott apu. – Csak mivel azt mesélted, hogy olyan jól együttműködtetek a feladaton, azt hittem, összebarátkoztatok vagy hasonló.

– Az csak egy feladat volt, amit meg kellett oldanunk, és úgy alakult, hogy együtt sikerült a leghatékonyabban – vonogattam a vállam. 

– Rendben, megértettem. Szeretnéd, hogy témát váltsunk? – nézett a kijelzőn keresztül.

– Nem, dehogy, miért kellene témát váltanunk? – kérdeztem értetlenül.

– Semmi – legyintett, aztán közel hajolva a kamerához jobban szemügyre vett. – Úgy látom, hogy hűvös van. Nem fázol?

– Nem vészes, és van másik pulcsim, felvesz… – akadtam meg, mert eszembe jutott, hogy a focimeccs után a pályán hagytam a félig habos melegítőmet.

– Mi az? – kérdezte apu.

– Elfelejtettem valamit… – húztam el a számat kelletlenül.

– Menj csak.

– Nem, megvár a dolog – erősködtem. – Szóval… – néztem a kijelzőre – most mesélj te. Történt valami izgi?

– A differenciálegyenletek tanszéke maga a nagybetűs izgalom – szólt cinikusan, aztán megrázta a fejét. – De ha már így rákérdeztél, egészen különös élmény ért ma.

– Tényleg?

– Igen. A nagyanyád hívott – fújta ki a levegőt szaggatottan.

– Öhm. Hogyhogy? – tettettem meglepetést.

– Nem tudom, de elég ijesztő volt. Azt kérdezte, hogy szükségem van-e valamire.

– Hűha – játszottam meg magam, miközben alig bírtam elfojtani a mosolyomat.

– Hidd el, több volt, mint sokkoló – mesélte, én pedig úgy hallgattam, mint akinek mindez újdonság, miközben magamban fellélegeztem, mert hosszú idő óta ez volt az első olyan beszélgetésük, amelyben nem volt szó sem anyuról, sem pedig rólam. Persze apu elmondása alapján az egész hívás időtartama harminchét másodperc volt, de ez pont harminchét másodperccel volt több a megszokottnál.

Miután leraktuk a telefont, egy pillanatig elgondolkodtam, aztán benyomtam a híváslistám kedvencei közül a második kontaktot. A kijelző hosszasan várakozott, majd a videóban megjelent a nagyi arca.

– Baj van? – kérdezte azonnal, hunyorogva nézve a kamerába.

– Nem, dehogy – nyugtattam meg azonnal. – Csak most beszéltem apuval, és szerettem volna megköszönni, hogy felhívtad.

– Nincs mit – forgatta a szemét. – Megtettem, amit kértél. Megkérdeztem, hogy szüksége van-e valamire.

– Hallottam hírét a harminchét másodperces barátságotoknak – mosolyodtam el.

– Ne szemtelenkedj! – vágta rá, de láttam rajta, hogy elrejti a mosolyát.

A nagyival összesen talán egy percet beszéltem, mivel közölte, hogy online römipartiban van valami oldalon, úgyhogy hamar letettük, aztán visszamentem a focipályához, hogy megkeressem a melegítőmet. Ott és úgy volt, ahol és ahogyan hagytam, megkeményedve, összeszáradva a habtól, árván hevert a fűben.

– Nagyszerű – emeltem fel, és az ölembe véve visszaindultam vele a mosókonyhába.

A sötét szobában felkattintottam a villanyt, és örömmel vettem tudomásul, hogy ezúttal magam vagyok. Újra bedobtam a mosógépbe a melegítőmet, és amíg vártam, hogy elkészüljön, felültem az egyik szárítóra. Odakint besötétedett, mire lejárt a gép, és sípoló hanggal jelezte, hogy kivehetem a ruhát. Átraktam a szárítóba, és tovább várakoztam a lámpafényben üldögélve, miközben az ablak sarkaiban lévő hálót bámultam, amit egy óriási kaszáspók szőtt monoton tempóban. A szárítógép kattogásának szüneteiben beszűrődtek kintről az erdő esti hangjai. Huhogás, szél, neszezés, faágak ropogása. Összehúzva magamon a pulóverem cipzárját, türelmesen vártam, hogy a program lejárjon, majd az újabb sípoló hangot hallva kivettem a megszáradt melegítőmet, és kimentem a mosókonyhából. Az ott egyedül eltöltött idő túlságosan soknak bizonyult ahhoz, hogy a kétségeim újra marcangolni kezdjenek, és a verseny kezdete óta megannyi dillemát okozó „jó, hogy itt vagyok” kontra „mit keresek én itt?” felvetéseim közül ezúttal az utóbbi győzedelmeskedett fölényesen. A nappalok még csak-csak elteltek, de úgy tűnt, az esték igazi kihívást jelentenek. Tudva, hogy ez a napszak apunak is üresebb, mint a többi, mert tétlenül telik, semmi értelmét nem találtam annak, hogy a Bükkben vagyok, ahelyett hogy mellette lennék.

Mivel nem tartottam magam jó társaságnak, eszembe sem jutott visszamenni az étkezőbe, ahová a hűvös idő miatt behúzódtak a versenyzők netezni, vagy csak elütni az időt, ezért úgy döntöttem, inkább visszavonulok a faházunkba, és olvasni kezdem a magammal hozott könyvet. Az étkező épülete előtt elhaladva odabentről hangos lárma szűrődött ki, máshol azonban nem láttam senkit. Az erős szél megállás nélkül fújta a tábor körül minden irányban elterülő erdő fáit, a szabadtéri edzőtér egyik lánca nyikorogva mozgott, a padok és asztalok üresen árválkodtak a halvány világításban. Sietősen átvonultam a faházsorok között, majd a miénkbe belépve ösztönösen felkapcsoltam a villanyt, de azzal a mozdulattal le is oltottam, mert észrevettem, hogy Zsanett az ágyában fekve alszik. Az érkezésemre nem ébredt fel, ezért halkan leraktam az ágyamra a tiszta melegítőmet, mert nem akartam a szekrényben matatni a sötétben, nehogy felébresszem, majd óvatosan hátrálva kiléptem a házból, és becsuktam magam mögött az ajtót. A faházsoron állva a hűvös szél belekapott a hajamba, ezért a fejemre húztam a kapucnimat, és egy pillanatig tanácstalanul ácsorogtam, azon tűnődve, hogy mit csináljak. Egyáltalán nem voltam álmos, Zsanett miatt viszont nem kapcsolhattam villanyt, így maradt az a lehetőségem, hogy bemegyek, és mozdulatlanul fekszem a sötétben addig, amíg el nem nyom az álom. Ennél szinte minden alternatíva jobb programnak bizonyult. Egy ideig hezitáltam, majd egyszerűen megfordultam, és a medencéhez indultam. Bíztam abban, hogy ebben az időben ott egyedül leszek, és amikor odaértem, elégedetten vettem tudomásul, hogy a medencében és a környékén sincs sehol senki. A nagy széltől folyamatosan fodrozódott a víz felszíne, szinte hullámokat vert az egyébként tükörsima felületre. Nem volt ideális az idő a hülyülésre vagy vízbe ugrálásra, így érthető módon a társaság, akik mindig ott lógtak, kihagyták az esti programot. A szélben ácsorogva körbenéztem, majd minden mindegy alapon leültem a szélére, azzal a szándékkal, hogy játszom egy kicsit, hátha eltelik az idő. A lábamat törökülésbe húzva elővettem a telefonomat, megnyitottam a játékomat, bedugtam a fülembe a fülhallgatómat, és miközben a medencébe fújta a szél a felkapott leveleket és port, én megpróbáltam kizárni a fejemből minden gondolatot, és csak az applikációra koncentrálni. Nagyjából a harmadik sudokut indítottam el, amikor a szemem sarkából mozgást érzékeltem. Ösztönösen felnéztem a telefonomból, és odapillantottam. A medence másik oldalán Kornél érkezett meg, és éppen lehúzta a melegítőfelsőjének a cipzárját, levette, majd ledobta maga mellé a törülközőjével együtt, amikor észrevett engem, és meglepetten nézett rám. Nem hibáztattam érte, valószínűleg nem számított arra, hogy valaki a viharos szélben a medence szélén ül felhúzott kapucnival, és a telefonján csinál valamit, amikor köztudottan nincs térerő azon a helyen. Pár másodpercig amolyan „te meg mit csinálsz itt?” pillantással néztünk egymásra a medence két végéből, aztán egyszerűen tudomásul vette a szituációt, szó nélkül fejest ugrott a vízbe, és úszni kezdett felém.

A telefonommal a kezemben néztem, ahogyan gyorsúszással közelít, és valamiért teljes mértékben meg voltam győződve arról, hogy majd megáll előttem, hogy beszéljünk pár szót, vagy ilyesmi. De legnagyobb meglepetésemre, mielőtt odaért volna hozzám, Kornél oldalra fordítva a fejét vett egy mély levegőt, majd lebukott, és a víz alatt megfordulva elrúgta magát a medence szélétől, és már úszott is visszafelé, hogy egy újabb hosszt teljesítsen. Meglepetten néztem utána, és zavartan elmosolyodtam attól, hogy valószínűleg úgy ítélte meg, nem véletlenül üldögélek egyedül a medence szélén. Nyilván felfogta, hogy nem vágyom társaságra, ezt pedig maximálisan tiszteletben tartotta azzal, hogy levegőnek nézett. Ezt hihetetlenül szimpatikusnak tartottam, mivel így megspóroltunk egy kör kínos szóváltást a hatalmas semmiről.

Kornél átúszva a medencét ismét fordult a másik oldalon, én pedig lehajtott fejjel a telefonomba néztem, és megállás nélkül irkáltam a számokat. Vagy négy hosszt leúszott, és amikor egy újabbal végzett, megállt pihenni. De szándékosan nem előttem, hanem a másik oldalon. Karjával lazán megkapaszkodott a medence szélén, és a fejét hátradöntve a víz felszínén, az ég felé bámult. Fogalmam sem volt, hogy az úszásnál mennyit szokás pihenni, de úgy ítéltem meg, Kornél elég sokáig várakozott, ezért félretettem magam mellé a telefonomat, és összehúzott szemöldökkel néztem, várva, hogy csináljon valamit. Ez nem igazán történt meg, továbbra is ott pihent a másik oldalon, karjával a medence szélét fogva, nekem háttal. Bíztam benne, hogy jól van, vagy lélegzik meg ilyesmi.

– Minden rendben? – kiáltottam oda hangosan, megpróbálva túlüvölteni a süvítő szelet. Úgy tűnt, meghallotta, mert Kornél ekkor megfordult, és mosolyogva nézett rám.

– Persze – kiabálta.

– Akkor jó – biccentettem. – Csak egy ideje ott lebegsz, vagy mi, nem tudom, nem ismerem a vizes kifejezéseket, de gondoltam, megkérdezem, hogy jól vagy-e, mert furcsán venné ki magát, ha görcsöt kaptál, vagy ilyesmi, én meg itt ülök, és végignézem – hadartam, és ösztönös mozdulattal a fülem mögé akartam tűrni a hajam, de a kezem beleakadt a kapucnimba.

Kornél szórakozottan nézett rám a medencéből, majd mosolyogva kiemelte a karját, és hátrafésülte vizes haját.

– Görcsöt? – kérdezte visszatartott nevetéssel.

– Igen. A lábad… Tudod, a sérülés. A meccsen – magyarázkodtam.

– Ja, kösz, de rendben vagyok – értette meg végül, hogy miről beszélek.

– Oké – biccentettem, és felvettem a telefonomat, hogy új játékot indítsak.

Kornél rögtön kapcsolt, hogy ezzel lezártnak is tekintem a beszélgetést, így visszafordult, és felkészült a további hosszakra a medence másik oldalán, majd elrúgta magát a vízben, és pillangózni kezdett. Zavartan elkaptam róla a tekintetem, és újra a játékra figyeltem, amikor is… A program kiírta, hogy elveszítettem a kört. Mi a franc? Felvont szemöldökkel néztem a táblázatra és a pirossal jelölt számokra, amiket vétettem. Elhűlve meredtem magam elé, és idegesen újat indítottam, azon gondolkodva, hogy ez mikor fordult elő utoljára. Nagyjából soha. Minden energiámmal a játékra koncentráltam, megpróbálva kizárni a külvilágot, azon belül is az előttem úszkáló kajakos srácot, de még akkor sem voltam elégedett, amikor egymás után öt kört sikerült rekordidővel megnyernem. Ott volt az eredményeimnél az egy vesztes játék, amit már nem törölhettem ki. Marha jó. Addig bámészkodtam, amíg kifogott rajtam egy hülye kombinatorikus rejtvény, amit unaloműzésből játszom, és amit álmomból felkeltve is megoldok egy perc alatt.

– Meg fogsz fagyni, Újvári Hanna – szólt Kornél hirtelen, mire kizökkentem a gondolataimból, és érdeklődve néztem a kajakos fiúra, aki ezúttal mellettem kapaszkodott meg a medence szélén. Annyira belemerültem az elveszített körbe, hogy észre sem vettem, amikor odaúszott hozzám.

– Mi? – kérdeztem zavartan.

– Hideg van – jegyezte meg, mire az újabb széllökéstől megborzongva megráztam a fejem.

– Nem vészes.

– Gyere be a vízbe – ajánlotta fel mosolyogva.

– Biztos, hogy nem – szaladt ki a számon gondolkodás nélkül. A heves reakciómra Kornél csodálkozva nézett rám, és valamiféle magyarázatot várt. – Nem szeretem – tettem hozzá halkan, és azonnal rájöttem, hogy ennél lehangolóbbat nem is mondhattam volna egy srácnak, aki versenyszerűen kajakozik.

– Nem szereted… – ismételte meg.

– Nem igazán.

– Víziszonyod van?

– Nincs – ráztam meg a fejem.

– Tudsz úszni?

– Igen – vágtam rá azonnal.

– Akkor nem értem – nevetett fel újra, és látszott rajta, hogy szórakoztatja az esetem.

– Csak… – kezdtem, de megakadtam. – Soha nem voltam nagyon oda az úszásért, strandolásért vagy bármiért, aminek köze van a vízhez – ismertem be.

– Oké. Kérdés: mit csináltál gyerekkorodban nyáron? – pillantott rám érdeklődve.

– Deriváltam – vágtam rá gondolkodás nélkül. Kornél hitetlenkedve nézett rám, mintha csak arra várna, hogy bevalljam, vicceltem, aztán amikor ez nem történt meg, hangosan felröhögött, szó nélkül ellökte magát, és elúszott. A telefonommal a kezemben ültem tovább, és új játékot indítottam.

Újabb két hossz után Kornél megint megpihent, és ezt újra előttem tette.

– És mit csináltál, amikor nem deriváltál? – kérdezte, szórakozottan nézve fel rám.

– Integráltam – feleltem. A válaszomra Kornél mosolyogva megrázta a fejét, és az enyémbe fúrta a tekintetét. Fogalmam sem volt, hogy mit gondolhat, megtippelni sem tudtam volna, de a nézésétől egy kicsit zavarba jöttem, és lehajtottam a fejem, újra a telefonomba merülve.

– Ha fázol, ott a pulcsim, vedd fel nyugodtan – szólt végül kedvesen, és a medence másik oldala felé biccentett.

– Köszönöm, de nincs szükségem rá – feleltem.

– Jó. De ha mégis kell, akkor csak… ott van – vonta meg a vállát a vízben, miközben a medence hullámai az állát verdesték, majd ismét elúszott.

Meredten a telefonomba bámulva játszottam tovább a hideg esti szélben, és nem voltam biztos abban, hogy kontrollálni tudom a remegésemet, amit az okozott, hogy totálisan átfagytam. Nagyjából öt percig ültem még ott azon gondolkodva, hogy miként fogadjam el mégis a felajánlott pulcsit. Kornél eközben megállás nélkül úszott, tippem sem volt, hogy meddig bírja még, én úgy ítéltem meg, hogy egy, maximum két hossz után fulladnék bele a medencébe, de sportember lévén neki ez szemmel láthatóan egyáltalán nem volt megerőltető. Mikor már egy pillanatig sem állt meg a remegésem, feltápászkodtam, megmozgattam a törökülésben elgémberedett lábamat, ami teljesen elzsibbadt, és kissé robotszerű mozgással sétáltam át a medence másik oldalára, ahol lehajolva felemeltem a fekete kapucnis pulcsit, és némi gondolkodás után belebújtam. Óriási volt rám, az ujjai egészen eltakarták a kézfejemet, és ahogy felhúztam a cipzárt, akaratlanul is magamba szívtam a pulcsiból áradó illatot. Zavartan a kapucnihoz nyúltam, és felhúztam azt is a fejemre, aztán úgy döntöttem, nem megyek vissza a másik oldalra, ahol eredetileg ültem, mert az furcsa lenne, hanem inkább lehuppantam oda, ahol Kornél cuccai voltak (cipő, törülköző), és újra a kezembe vettem a telefonomat. Minden bizonnyal látta úszás közben a vízből, hogy mi történik, de nem szólt semmit, nem állt meg újra előttem, hogy megjegyzést tegyen vagy önelégülten mosolyogjon. Nem foglalkozott velem, felajánlotta a pulcsiját, én pedig egy idő után elfogadtam, és ezt nagyjából letudtuk ennyivel. Örültem, hogy nem okoskodott, nem játszotta az agyát, nem vágta a fejemhez, hogy az előbb még nemet mondtam. Semmi ilyesmi nem történt, egyszerűen csak úgy tett, mintha semmi nem történt volna. Nem beszéltünk többet, nem állt meg direkt előttem, hanem még fél órát úszott kisebb megszakításokkal, miközben én leginkább csak ültem, és vagy játszottam, vagy pedig néztem, ahogyan úszik, lehetőleg úgy, hogy ő ezt ne lássa.

Nagyjából tizenegy volt, amikor Kornél a medence végéhez úszva megállt, majd mellettem kinyújtva a karját felkapaszkodott a szélére, és kiemelte magát a vízből. A mozdulattól minden izma láthatóvá vált, majd lazán felült mellém, és félrenyúlva felvette a törülközőjét, és megborzolta vele a vizes haját.

– Te maradsz még? – érdeklődött, oldalra nézve rám.

– Igen – mondtam.  – De visszaadom a pulcsidat – húztam le a cipzárt, mire Kornél azonnal közbeszólt.

– Hagyd, majd reggel – legyintett.

– Biztos?

– Biztos – biccentett, és hezitálva nézett rám. Látszott rajta, hogy szeretné megkérdezni, miért maradok, vagy hogy egyáltalán miért vagyok itt, de végül nem tette, csak felállt mellőlem. – Jó éjszakát – köszönt el.

– Köszönöm, neked is – szóltam halvány mosollyal az arcomon, és utánafordultam, amikor elindult a faházak felé. Még mindig sántított egy kicsit. – Azt mondtad, rendben vagy – kiáltottam utána. Kornél megtorpant, és visszanézett rám. – A lábad – tettem hozzá.

A kajakos fiú elmosolyodott, és szórakozottan odaszólt.

– Jól áll a fekete, Újvári Hanna – mondta, majd megfordult, és elment. Elkerekedett szemmel néztem utána, aztán a rajtam lévő pulóverre, és értetlenül széttártam a karom. Ez meg milyen válasz volt?

Egyedül maradtam a késő esti szeles időben, és összezavarodva üldögéltem a medence szélén, majd bezártam a telefonomon a játékot, és megnyitottam a galériámat. A mai napon készített képeimet átlapozva rányomtam egyre, ami a focipályáról készült, és ujjaimmal széthúzva a képet addig nagyítottam, amíg végül csak egy, a távolban lévő személy látszódott, szinte kivehetetlenül homályosan. Kornél volt az. A fejemet megrázva bezártam a fotót, aztán feltápászkodtam a medence széléről, és visszamentem a faházunkba. Addigra Bernadett és Csenge is elaludtak, így csendben bementem a fürdőszobába, fogat mostam, és mivel teljesen átfagytam, úgy, ahogy voltam, bemásztam az ágyamba. A takaró alá bebújva, remegve próbáltam felmelegedni, és a telefonomon beállított háttérképet néztem, miközben odakint esni kezdett az eső. Összeszorult mellkassal bámultam a háttérképemen anyu mosolyát, ami minden este másképp festett, attól függően, hogy milyen napom volt. Ha szomorú voltam, az ő mosolyát is szomorúnak láttam, amikor hibáztam, az a mosoly a képen kifejezetten csalódottnak tűnt. Most azonban vidámnak hatott, mint aki jól szórakozik rajtam. A könnyeimmel küszködve bámultam a képét, és fogalmam sem volt, meddig hitethetem még el magammal, hogy a fotón mindig azt látom, amit látni akarok, csupán azért, hogy enyhítsem bennem a tátongó ürességet, amit a hiánya okoz, és az, hogy soha, de soha többet nem beszélhetek már meg vele semmit. Még egyszer félálomban kioldottam a telefonomat, és a főképernyőn megjelenő fényképet néztem, míg a rajtam lévő pulcsi illatát beitta a hajam, a párnám, az egész ágyneműm, és szerintem az agyam is, majd elaludtam.

10.

– Csapatfeladat! Csapatfeladatra megyünk! – rontott be a faházunk ajtaján Zsombi, mire riadtan felültem az ágyamban, és álmosan néztem körbe. A kilencedikes érkezésére a lányok felé hajították a kezük ügyébe kerülő első tárgyat, jelezve, hogy nem kívánatos személy.

Zsombi a kezét a feje elé tartotta, így védve magát a felé repülő párnáktól, cipőktől és töltőktől, majd kihátrált a házból, és becsukta az ajtót.

– Akkor inkább itt várlak titeket – kiáltotta odakintről.

– Azt jól teszed! És tanulj meg kopogni! – üvöltötte Zsanett, aki éppen melltartóban állt a tükrös szekrény előtt, amikor Zsombi ránk rontott. A szememet dörzsölgetve ültem az ágyamban, és ledobtam magamról a takarót, mire mindhárom lakótársam döbbenten nézett rám. Pók? Biztosan egy pók mászik az arcomon, azért merednek rám teljesen lefagyva.

– Mi az? – kérdeztem rémülten.

– Mióta vagy a csapatomban? – nézett rám Csenge teljesen ledöbbenve.

– Micsoda? – meredtem rá értetlenül, és a fülem mögé tűrtem a hajam. Akkor vettem észre, hogy a pulóverem ujja teljesen elfedi a kézfejemet, és a megszokott piros helyett… Fekete. A fenébe, annyira fáztam az éjjel, hogy magamon hagytam, ami egy színek szerint összeállított csapatversenyen nem biztos, hogy megengedett. – Nem, ez nem – ráztam meg a fejem automatikusan. – Kint voltunk este sokáig a medencénél, és fáztam – magyaráztam. – A csapattársad, Kornél odaadta, és… – bújtam ki a pulcsiból gyorsan. – És visszaadnád neki? – hajtottam össze sietősen, és felállva az ágyból Csenge kezébe nyomtam.

– Persze – felelte furcsán.

– Szóval… Csapatfeladat – köszörültem meg a torkomat. – Gyorsan összekapom magam, és jövök – indultam meg a fürdőszoba irányába.

Rohamtempóban készültem el, majd vizes hajjal kirohantam a ház elé, ahol Bernadett, Zsombi és Lóri már vártak rám. Az éjjeli viharnak nyoma sem volt, a szikrázó napsütés már felszárította a vizes földet, és csupán néhány megtépázott faág emlékeztetett a tegnapi szélre.

– Itt vagyok. Mit tudunk? – kérdeztem, és lehajolva bekötöttem a cipőmet, amire nem volt időm a nagy rohanásban.

– Csak ennyi jött – adta át a piros borítékot Zsombi.

 Kivettem belőle a levelet, és elolvastam az instrukciót. Annyi állt benne, hogy reggeli után, délelőtt tíz órakor kezdetét veszi a csapatfeladat, és addigra mindenki álljon készenlétben a kapunál.

– Semmi rejtvény? Utalás arra, hogy milyen típusú lesz? Valami? – forgattam a levelet értetlenül.

– Semmi – rázta a fejét Zsombi.

– Hát ez nem sok – fújtam ki a levegőt szaggatottan, és a feladat hírére újra elkapott a versenyszellem. A gyomrom azonnal görcsbe rándult, és egyfajta várakozással teli izgalmat éreztem. Ahogy körbenéztem, a többi faházból is hasonló lelkesedéssel vánszorogtak ki az ébredező versenyzők, a csapatfeladat híre hamar elterjedt, és mindenki találgatni kezdte, hogy mi várhat ránk.

– Menjünk reggelizni, és hívjuk fel Kocsist – indult meg Bernadett elsőként, mi pedig követtük.

Az étkező épületében az asztalunknál ülve értesítettük a feladatról Kocsis igazgatót, akivel FaceTime-on beszéltünk. Gondterhelten nézett ránk a kijelzőn, és megpróbált lelkesíteni minket.

– Bármi is a közös feladat, megoldjátok! És tudjátok, miért?

– Mert okosak vagyunk? – kérdezte Zsombi.

– Mert legyőzünk bárkit? – nézett a kamerába Bernadett.

– Mert soha nem hagyjuk ki a lábnapot? – tippelt Lóri.

– Mert a Szirtes csapata vagytok! – válaszolta meg inkább a saját kérdését Kocsis igazgató. – És milyen a Szirtes Gimnázium?

– Középszerű? – gondolkodott Lóri.

– Nem – forgatta a szemét Kocsis. – A legjobb! – emelte magasba az öklét az igazgató teljes extázisban. – Hol van Hanna? – kérdezte hirtelen.

– Itt vagyok – szóltam, és amikor Zsombi felém fordította a telefonját, esetlenül integettem az igazgatónak.

– Minden rendben? A szokottnál is halkabb vagy ma reggel – jegyezte meg, gyanakodva vizslatva a kamerán keresztül.

– Igen, persze – bólogattam.

– Nagyszerű. Akkor, Szirtes-csapat, húzzátok össze magatokat, csinálok egy screenshotot rólatok a nagy megmérettetés előtt.

– Most? – nézett fel a tányérjából Lóri.

– Igen.

– Jó, de azért ezt még megehetem? Kell a protein – mutatta fel a villáját Lóri.

– Nem bánom, kapd be gyorsan, aztán hadd csináljam meg a képet.

Lóri sietősen rágni kezdte a falatot, miközben mi összepréselődtünk annyira, hogy mindannyian benne legyünk a kameraképben, aztán Lóri is csatlakozott, és a száját megtörölve belevigyorgott a képbe. Az igazgató egymás után vagy négyszer lenyomta a képernyőfotózást, amíg mi türelmesen pózoltunk, majd közölte, hogy most azonnal kirakja a suli oldalára, hogy még láthassuk a jókívánságokat.

– Azt inkább kihagynánk – jegyezte meg Zsombi visszatartott nevetéssel.

Kocsis nem foglalkozott a megjegyzéssel, eltökélt szándéka volt azonnal posztolni, így kinyomtuk a hívást, és inkább befejeztük a reggelinket. A környező asztaloknál mindenki színek szerint ült, és halkan diskurált a közelgő feladatról. Ezúttal senki nem jópofizott másokkal, a csapatverseny hírére hirtelen bezárultak a négyesek, ezen a reggelen nem volt külsős barátság, ellenfélként ültünk ott mindannyian, tudva, hogy a mai napon egy újabb csapat búcsúzik az Iskolák Országos Versenyétől.

– Sok sikert nektek – állt meg mellettünk Máté, amikor a sárga csapat végzett a reggelivel, és kifelé indult. Ma reggel ő is kimértebb volt a szokásosnál, de nem hibáztattuk érte, valamennyi versenyző így viselkedett.

– Köszönjük, nektek is – mosolyogtam rá bátorítóan.

– Mire tippeltek? – kérdezte, a székem támláját fogva.

– Erőnlétire számítunk – avatta be Zsombi.

– Mi is – biccentett. – Csak ügyesen – fordult körbe.

– Úgy lesz, haver – intett neki Lóri.

A sárga csapat kivonult az étkezőből, mi azonban maradtunk még, mert vártuk, hogy Lóri feltöltse a megfelelő mennyiségű proteinnel a szervezetét. Közben megírtam apunak, hogy csapatfeladatra indulunk tízkor, ő pedig csak annyit válaszolt, hogy nagyon szorít, és azonnal értesítsem, ha végeztünk. Az étkező kezdett kiürülni, közelgett a tíz órás indulás időpontja. A ránk váró feladaton gondolkodva két ujjam közé fogtam egy hajtincsemet, és idegesen birizgáltam, majd összeráncolt homlokkal megszagoltam. Már hajat is mostam, mégis éreztem Kornél pulcsijáról a parfümjének illatát. Mi a fenét használ, amit a sampon sem mos ki? A szememet forgatva elengedtem a hajamat, és a fülem mögé tűrtem, majd amikor Lóri befejezte a reggelijét, és leöblítette úgy félliternyi narancslével, felálltunk az asztaltól.

Az ajtón kilépve szinte beleszaladtunk a fekete csapatba, akik akkor érkeztek a késői reggelihez. Összesen tíz percük volt az indulásig.

– Gyorsan – tanácsolta nekik Bernadett, nyitva tartva előttük az ajtót.

– Rohanunk – bólintott Csenge, és átbújva a vízilabdás lány karja alatt, a csapatával együtt bement az étkezőbe. Sietniük kellett, ezért semmit nem kommunikáltunk egymással, a két csapat csupán helyet cserélt az ajtóban. 

A kapu előtt négyes csoportokban ácsorogtak a különböző színű ruhát viselő csapatok, akikhez a saját pedagógusaik társultak, biztatva őket az indulásra. Valamennyi csapatnál ott volt a tanár, volt, amelyik egy versenyző vállát masszírozta, más a telefonján mutatott instrukciókat, megint más pedig laza énekelgetéssel próbálta oldani a feszültséget. Utóbbi a sárga csapat tanára volt, Mátéék azonban nem énekeltek vele, hanem csak gondterhelten meredtek rá. Egyedül mi álltunk ott kísérő tanár nélkül, a kerítéshez félrehúzódva a többi csapat elől, és a gyenge jelerősségben a suli oldalára kirakott képünk alatti kommenteket olvasgattuk. Úgy tűnt, a Szirtes diákjait továbbra is teljesen hidegen hagyja, hogy mi élünk vagy halunk éppen a Bükkben. 

Éppen bezártam a Facebookot, és lezártam a telefonomat, amikor felvillant egy értesítésem. Ez két okból kifolyólag is szörnyen meglepett. Az egyik, hogy az értesítés az Instagramról jött, ahová ezer éve nem töltöttem fel új tartalmat. A másik, ami még meglepőbb volt számomra, az a lájkoló fél volt: krnl1111. Nem tűnt ismerősnek a felhasználó neve, ezért megnyitottam az Instát, és megnéztem a képet, amire a lájk érkezett. Egy ősrégi, két évvel ezelőtt feltöltött fotómra jött a reakció, vagyis jött volna, de… Akárhogy néztem a fotó alatti lájkolók listáját, már nem volt ott a neve.

– Mi a… – motyogtam értetlenül. Láttam az értesítést, mégsem volt új kedvelés a képen. Csodálkozva ütöttem be a keresőbe az értesítés szerinti felhasználónevet, aztán amikor rámentem a profilra, az elém táruló képek alapján azonnal rájöttem, hogy kié. Kornélé.

Visszatartott lélegzettel meredtem az oldalára, és a fejemet megrázva próbáltam értelmezni a történteket, összegezve a tényeket. A kajakos srác minden bizonnyal megnézte az Instagramomat. Az is biztos, hogy ezt most tette, reggeli közben. Egyrészt, mert most érkezett az értesítés, másrészt, az étkezőben van net. Szóval megnézett, de nem követett be. Ami annyit tesz, hogy észrevétlenül akart nézelődni nálam. Ami még száz százalékig biztos volt, hogy bár nincs sok új képem, mégis egészen sokat kellett átnéznie, ha lepörgetett a két évvel ezelőtti fotóig. Ott lájkolt egyet. Aztán visszavonta a kedvelést. De miért? Nyilván azért, mert véletlenül történt. És nem akart beégni azzal, hogy elárulja magát, és azt, hogy kutakodott egy kicsit. Az oldalamról eltűnt a bizonyíték, a másodperc töredéke alatt visszavont lájk nélkül olyan volt, mintha semmi nem történt volna. Zavartan a fülem mögé tűrtem a hajamat, és elfojtottam a mosolyomat. Vajon számol azzal, hogy kaptam egy értesítést? Hamarosan kiderült, hogy nem. A fekete csapat kivonult az étkezőből, és a kapu előtt beálltak a tömegbe, hogy várják az indulást. Óvatosan Kornélra pillantottam, de nem nézett felém, a csapattársaival beszélgetett. Ekkor már biztossá vált számomra, hogy azt hiszi, nem tudok róla. Pedig tudtam.

– Min mosolyogsz, Hanna? – érdeklődött Lóri, aki látva a jókedvemet, automatikusan együttérzett velem, és függetlenül attól, hogy nem tudta, ezt minek köszönhetem, velem együtt örült.

– Csak… – legyintettem. – Csak várom, hogy mi lesz – feleltem.

– Ja, én is – bólogatott. – Azt dumáltuk, amíg a telefonodba merültél, hogy az erőnléti feladatnál bízzátok Zsombikával rám és Bernadettre a dolgokat. Megoldjuk. Az ő karja és az én lábam együtt büntet. Érted – tervezgetett.

– Persze – értettem egyet, és még egy pillanatra a fekete csapat irányába fordítottam a fejem, amikor is megérkezett a főszervező, és megállt a versenyzők előtt.

– Csapatok! Indulás! A kisbuszok szélvédőjén van egy színes matrica. Mindenki üljön be a saját csapatszínével ellátott járműbe – közölte.

– Mi lesz a feladat? – kiáltott előre Zsanett, aki a versenytársaival várakozott.

– Kiderül… – válaszolta meg titokzatosan a szervező, és kinyitotta a kaput, amin megindultak a csapatok. Elsőként az arany színt viselő tavalyi győztesek, utánuk Mátéék, mindenki más pedig kissé lemaradva, csordaként vonult át a bejáraton.

Mi, akik a kerítésnél húztuk meg magunkat, nem tudtunk oldalról benyomulni a sorba, ezért megvártuk, hogy a legtöbben kiérjenek a nagy kapun, és szinte utolsóként, a szürke csapat tagjaival indultunk el. A táborban maradt tanárok buzdító és lelkesítő szavakat kiáltottak a saját diákjaik után, mi meg már azt hittük, minket nem búcsúztat senki, amikor Titanilla tanárnő egy kávéscsészével a kezében, napszemüveggel a fején botorkált felénk.

– Gyerekek, már indultok is? – kérdezte ráérősen.

– Igen – felelte Bernadett dühösen.

– Még jó, hogy éppen elcsíptelek titeket. Jó mókát, ügyesek legyetek – szólt, bár jobban tette volna, ha hallgat.

– Köszönjük. A tanárnőnek pedig jó medencézést és napozgatást, amíg mi megpróbálunk versenyben maradni – közölte Bernadett.

– Köszi – vigyorgott a tanárnő, aki nem vette az iróniát, vagy csak nem érdekelte, és a többi tanárhoz lépve megkérdezte, hogy kinek mi a programja.

Unottan forgatva a szemünket elfordultunk Titanilla tanárnőtől, és egy mély sóhajjal átléptünk a kapun. Kint voltunk a táborból.

Az erdei ösvényen lefelé haladva ahhoz a parkolóhoz értünk, ahol a kiesettekre szoktak várakozni az Iskolák Országos Versenyét szponzoráló cég buszai, amik hazaviszik őket. Ezúttal azonban nem a versenytől búcsúzókat szállították, hanem az összes résztvevőt. Amikor odaértünk, már csak két kisbusz várakozott, a többi már elindult. A szélvédőn lévő piros jelzést látva beszálltunk a járműbe, és köszöntünk a sofőrnek.

– Mind megvagytok? – pillantott hátra, amikor elhelyezkedtünk.

– Igen – felelte Bernadett.

– Hová megyünk? – próbálkozott Zsombi, de hamar kiderült, hogy eredménytelenül, mert a sofőrünk egy szót sem szólt, csak elindult a kanyargós erdei úton. Lefelé.

Az ablakon kinézve, homlokomat az üvegnek nyomva a fás tájat figyeltem,  miközben a gondolataim a verseny körül forogtak. És az Instagram-értesítésemen. Hosszasan kifújva a levegőt a kezembe vettem a telefonomat, amin a tábort elhagyva azonnal feléledt a térerő, és a mobilnetem is ezerrel pörgött, majd a keresési előzményeimet átnézve rányomtam a névre. krnl1111. Feltöltött képek száma: 2092. Követett személyek száma: 132. Kornélt követő személyek száma: 572. A számokat látva unottan sóhajtottam, és eszembe jutott, hogy volt, amikor az én életemet is befolyásolta, sőt, meghatározta a közösségikre feltöltött semmitmondó, beállított és szétfilterezett fotók sokasága. Aztán többé már nem posztoltam semmit. Már nem célom elhitetni a világgal, hogy tökéletes az életem, mert nem az.

A kajakos srác profilját nézegetve rengeteg edzés- és versenyképet találtam, töltött fel érmekről és eredményekről is fotókat, volt sok kajakos képe, de volt bőven haverokkal bulizó fotó is, vagy csak egyszerű életképek a hétköznapokból. Minden fotóját számtalan reakció kísérte, sok-sok kommentet kapott arról, hogy milyen jól néz ki (a követett-követő szám arányai miatt gyanítottam, hogy idegen lányoktól is), de volt, aki egyszerűen csak azt írta oda neki, hogy szexi. Oké, gondoltam, eleget láttam, elég is volt az agypusztításból. Unottan bezártam Szexi Kornél profilját, és elraktam a telefonomat a zsebembe. A kisbusz kanyarogva haladt az erdőben, majd rátért egy útra, én pedig az előttem lévő ülés támláját átkarolva átnéztem a szélvédőn, és leolvastam a táblát.

– Oké, kiértünk az erdőből – pislogott nagyokat Lóri. – Valami tipp, hogy hová megyünk?

– Diósgyőr felé – mondtam erősen gondolkodva.

– A várba megyünk! Tuti, hogy a diósgyőri várba megyünk! – kiáltotta Zsombi.

Ennek Bernadett és Lóri is nagyon örült, így rögtön számításba vették, hogy ott vajon milyen erőnléti feladat vár ránk. Borzasztóan lelkesnek tűntek, már mindenféle lovagi tornát számításba vettek, Zsombi guglizott, és egymás után olvasta fel, hogy milyen programok szoktak ott lenni.

Csendben hallgattam őket, és miközben kibámultam az ablakon, a karomon lévő karkötőmet tekergettem, egyre inkább tartva attól, hogy a többiek legnagyobb bánatára a szervezők valami olyasmit találtak ki a versenyzőknek, amire senki nem számít. És így is történt. Mert nem a diósgyőri vár volt a végállomás. Hanem egy miskolci iskola.

– Végállomás, telefonokat a buszon hagyni! – nyitotta ki az ajtót a sofőr.

– Ezt nem értem – motyogta Lóri, amikor a busz leparkolt az iskola előtt. – Hol a vár? – forgatta a fejét.

– Hát, az itt nincs – válaszolta neki a vezető, majd újra megismételte, hogy szálljunk ki. Amikor kimásztunk a kisbuszból, sok szerencsét kívánt nekünk, majd a homlokát vakargatva ránk nézett az ablakból. – Veletek van a dögös tanárnő? A kollégám említett valami ilyesmit…

– Nem – hárította azonnal Bernadett, mert éppen elég volt neki feldolgoznia a tényt, hogy nem lovagi tornán vesz részt, és egyáltalán nem mutatott hajlandóságot arra, hogy a történelem-tanárnőnknek férjet keressen.

A sofőr csalódottan vette tudomásul, hogy nem azt a csapatot szállította, így elgurulva előttünk leparkolt a többi kisbusz mellé. A környéken senki nem volt a versenyzők közül, a többi csapatot sehol nem láttuk, így más választásunk nem volt, értelemszerűen be kellett mennünk az épületbe. Az iskola körül lévő járókelőket látva furcsán éreztem magam a délelőtti órában a piros melegítőmben, a verseny miatt hajlamos voltam elfelejteni, hogy mindenki másnál a szokásos módon zajlik az élet. Éles volt a kontraszt a hétköznapi élet és az Iskolák Országos Versenye között. Ez egészen addig nem is tűnt fel, amíg nem tapasztaltam a saját bőrömön. Mert amíg én sportosan öltözve, valami lovagi tornára vagy más erőnléti feladatra készültem, addig megfeledkeztem arról, hogy mindenki más a megszokott módon tölti a délelőttjét.

– Menjünk be – javasolta Bernadett, és megindult a nyitott ajtó felé. Kizökkenve a gondolataimból szó nélkül követtem, magammal rángatva Lórit is, aki mindenképpen át akart menni a szemben lévő fagyizóba.

– Most nem lehet, versenyen vagyunk – emlékeztettem.

– Jó, de kifelé? Ha végeztünk? – érdeklődött. Úgy tűnt, a civilizált környezet hatására őt is magával ragadta a normális élet minden apró részlete. Mint például a fagyizás. Olyanok voltunk, mint egy csapat állatkertből szökött majom, akik a városba beszabadulva mindent ki akarnak próbálni, holott összesen csak három napja jöttünk el otthonról. Ez sokunknak mégis tartalmasabb három nap volt, mint a diákok többségének az egész nyári szünet.

– Meglátjuk – hagytam rá, hátha ezzel a fél ígérettel rá tudom bírni a feladatra való koncentrálásra.

Eközben az utolsó busz is begurult a suli elé, és a szürke csapat mind a négy tagja kipattant a járműből.

– Siessünk – sürgetett minket Bernadett a válla felett átnézve, mi pedig követve a vízilabdázó lányt, beléptünk az iskola épületébe.

Furcsa volt az elmúlt napok tábori környezete után az iskolai miliő. A nyitott ajtón belépve a fülkéjéből ránk néző portás szótlanul biccentett egyet az aula irányába, mi pedig továbbmentünk. Az aulába beérve azonnal betöltötte orrunkat a semmivel össze nem hasonlítható iskolai illat. A néma csendben visszhangzott minden léptünk, a levegő a kinti nyári meleg ellenére is hűvös volt a téglaépület hatására, mi pedig egymásnak háttal, egy kis kört alkotva néztünk körbe, hogy most merre tovább. Senki nem várt minket, senki nem adott instrukciót, a többi csapatot sehol nem láttuk. Magunknak kellett rájönnünk, hogy mit várnak tőlünk.

– Ott! Nézzétek! – szólt Lóri, és bár halknak szánta, a síri csendben szinte kiáltásnak hatottak a szavai. A lépcső melletti falon lévő parafa táblára mutatott, amin a szünidő elkezdése előtti utolsó hírek, és néhány nyári tábor szóróanyaga mellett két színes lap árválkodott. Egy piros és egy szürke. A többiek már minden bizonnyal levették a sajátjukat.

Futólépésben odarohantunk a táblához, és miközben Bernadett azt motyogta megállás nélkül, hogy „legyen a tornaterem rajta, legyen a tornaterem rajta!” Zsombi levette a lapot, és felolvasta.

– Első emelet huszonhatos terem.

– A francba – dobbantott egyet a lábával Bernadett idegesen.

– Nyugi – néztem rá a lehető legmegnyugtatóbban, és megszorítottam a karját. – Megcsináljuk, akkor is, ha nem erőnléti.

– Rendben – bólogatott, megpróbálva erősnek tűnni, de azért láttam az arcán átsuhanó csalódottságot.

A lépcsőfokokat kettesével szedve rohantunk felfelé, miközben a szürke csapat utolsóként akkor ért oda a parafa táblához, és leolvasták az üzenetüket. A lépcsőfordulóból még hallottam, hogy az övék a huszonnyolcas. Tehát minden csapat külön teremben hajtja végre a feladatot. Oké, semmi gond, akkor ez valami logikai lesz. Lóri szinte feltépte a huszonhatos számmal ellátott ajtót, és berontott rajta, mi pedig követtük.

– Haver, itt nincs semmi – fordult körbe széttárt karral.

Valóban, a teremben a szokásos felszerelésen kívül (padok, asztalok, tábla, szekrények) semmi olyat nem vettünk észre, ami a feladathoz kellhet.

– Talán sokat késtünk, és… és kiestünk – suttogta Zsombi elfehéredve.

– Nem – ingattam a fejem. – Volt még egy csapat utánunk – szóltam, benézve a padokba.

– Talán valami tesztet írunk, vagy ilyesmi, és mindjárt hozzák hozzá a papírokat – gondolkodott Lóri. – De a fenébe! – szitkozódott, mire valamennyien kérdőn néztünk rá. – Nincs nálam toll – avatott be minket abba, amitől ennyire bosszús lett.

– Nem, Lóri, szerintem kell itt lennie vala… – mondtam, kirántva a tanári asztal fiókját. – Bingó – mutattam fel egy tabletet diadalmasan.

– Szép volt – mosolyodott el Zsombi.

– Kapcsold be! – sürgetett Bernadett, és a többiek türelmetlenül álltak előttem, amíg én benyomtam a gombot. Mind a négyen visszatartott lélegzettel néztük, hogy mi fog történni. A kijelzőn egy visszaszámláló jelent meg. Két perc negyven másodpercet mutatott. Aztán harminckilenc. Harmincnyolc… És így tovább.

– Haver, szerintem futás – ámult el Lóri.

– Mi? – nézett rá csodálkozva Zsombi.

– Az az izé fel is robbanhat! Mi van, ha azt jelzi? – pánikolt be.

– Vagy esetleg, mivel ez egy teljesen biztonságos verseny gimnazistáknak való feladatokkal, a visszaszámlálás csak azt jelzi, hogy egységesen minden csapat egyszerre kezdi majd a feladatot – szóltam.

Bernadett és Zsombi elfojtott nevetéssel figyelték, ahogyan Lóri átgondolja a hallottakat, majd határozottan biccentett egyet.

– Jó, vágom, talán erre nagyobb esély van – ismerte be. – De azért mégis, fő az óvatosság – tette hozzá, és maga előtt felfordított egy padot, majd az asztal mögött fedezékbe húzódva várakozott. Hagytuk, hogy Lóri kommandósat játsszon, és amíg a kijelzőn monoton tempóban fogytak a másodpercek, mi hárman, összenéztünk.

– Mi lesz ez? – rágta a szája szélét Zsombi.

– Talán IQ-teszt – gondolkodott Bernadett.

– Én is valami logikaira számítok – biccentettem.

– Vagy valami szintfelmérő? – tippelt Zsombi.

– Szerintetek a többi csapat is pánikol? – kérdezte Lóri.

– Egészen biztos – feleltem a karkötőmet tekergetve, és vadul zakatoló pulzussal néztem a tabletre. Egy perc volt hátra. Ami keservesen hosszúnak tűnt.

A teremben néma csendben figyeltük a visszaszámlálást, semmi más nem hallatszott, csak a szapora lélegzetünk. A folyosóról semmi zaj vagy lárma nem szűrődött be, a többi teremben a zárt ajtók mögött rajtunk kívül még tizennégy csapat várta, hogy megkapjuk a feladatot. Aminek a végén valaki elbúcsúzik az Iskolák Országos Versenyétől.

– Jól vagytok? – pillantott körbe Zsombi falfehéren.

– Igen – biccentett Bernadett.

– Igen – bólintottam én is határozottan, hátha erőt tud meríteni a tettetett magabiztosságomból.

– Én is – lépett oda hozzánk Lóri. – Ha mégis robbanna, lerúgom azt a szart, aztán meglátjuk, ki az erősebb – határozta el magát. Úgy tűnt, az izmos vádlijú csapattagunk teljesen más terveket szőtt, mint mi, akik megpróbáltunk felkészülni a feladatra.

– És három, kettő, egy… – suttogta Zsombi.

Lóri megkönnyebbülésére a tablet sértetlen maradt az idő lejártát követően, a visszaszámoló applikáció átváltott egy videóra, amin megjelent Horváth Róbert, az IOV főszervezője.

– Köszöntöm a versenyzőket! – szólt a felvételen. – Mint tudjátok, az Iskolák Országos Versenye egy csapatfeladatokból álló rendezvénysorozat, ahol valamennyien ellenfelek vagytok – mondta. – Ellenfelek, de nem ellenségek – tette hozzá. – A tegnapi napotok versenyfeladat nélkül telt, így lehetőségetek nyílt az élménytáborban megismerkedni egy kicsit egymással…

Ó, a francba! Kínosan felszisszenve lesütöttem a szemem, és magamban mérgelődve tudtam, hogy ezúttal nagy bajban vagyunk. Mert a négyesünk szinte bármilyen feladatban jó eséllyel indul, kivéve egyet. Társas kapcsolatok. Az nagyon nem az erősségünk. A többieknek csak a főszervezőt tovább hallgatva kezdett derengeni, hogy miről van szó, én pedig magam előtt összefont karral álltam mellettük. És igazam volt. Hamarosan elhangzott a videóban a pontos instrukció:

– A beszédemet követően a táblagépeken elindul egy program, amin egymás után megjelenik az Iskolák Országos Versenyének összes jelenleg is versenyben lévő résztvevőjének a fényképe. A fényképek alatt két kitöltendő sávot találtok. Az első helyre a csapat színét kell beírni, a másik sávba pedig a részt vevő versenyző nevét. A képek felett láthatjátok, hány másodpercetek maradt a válaszra. Az előző képre nem lehetséges visszalépni. A helyes válaszokat a rendszer zöld pipával jelzi, a hibás válaszokat piros x-szel. Rossz válasz esetén lehetőségetek van új próbálkozásra, egészen addig, amíg az idő le nem jár, és a kép nem vált át a következő versenyzőre. A végén a program összesíti az eredményeket, a legkevesebb helyes választ magának tudó csapat pedig elbúcsúzik a versenytől. Mindenkinek sok sikert! – fejezte be, a kijelző pedig újra elsötétült.

– Jól értem? – szólalt meg Lóri a fejét vakargatva. – Annyi a feladat, hogy megmondjuk a versenyzők nevét?

– Igen – bólintott Zsombi, és látszott rajta, hogy nagyon kutakodik az emlékeiben, csakúgy, mint Bernadett és én is.

– Ennyi? – röhögött fel Lóri. – Ez semmi. Egy csomó mindenkit ismerek. Ott vannak a csávók, akikkel gyúrok. Meg a csajok, akik mellettünk ülnek az étkezőben, meg ott van az a négy kocka gyerek – kezdte el sorolni a saját stílusában.

– Ez rendben van, Lóri, de tudod a nevüket és a csapatszínűket? – kérdezte Bernadett.

– Ja, nem – húzta el a száját.

– Az elég baj, mert az algoritmus nem hiszem, hogy elfogadja a csaj meg csávók kifejezéseket névnek – dörzsölte meg az arcát Zsombi.

– Oké, akkor ez így mégsem annyira könnyű – bólogatott Lóri gondterhelten. – De Hannának jó a memóriája! Versenyen is volt vele, emlékszik mindenre – fordult hozzám hirtelen.

– Várj, ez nem így működik – hadakoztam azonnal. – Tényleg jó a memóriám, de ez esetleg arra elég, hogy az arcokat csapatszínekhez tudom kötni. A neveket nem tudom kitalálni, ha nem hallottam előzőleg – érveltem.

– Mennyit kéne tudnunk? – kérdezte Bernadett, rám nézve.

– Velünk együtt tizenöt csapatszín és hatvan név – mondtam kapásból, és riadtan néztem a kezemben tartott tabletre, amin hirtelen elindult az applikáció. És kezdetét vette a verseny.

– Ne, ne, még ne! Nem készültünk fel, állítsd le, Hanna! – kiáltott rám Zsombi hisztérikusan.

– Nem én voltam, automatikusan elkezdődött – feleltem idegesen. A kijelzőn egy srác képe jelent meg, aki még csak ismerősnek sem tűnt. A fotó felett megindult a harminc másodperces visszaszámláló.

– Fél perc? Fél percünk van egy emberre? Most komolyan? – dühöngött Bernadett.

– Ismeri valaki? – kérdezte Lóri a fejét kapkodva. A többiektől nem jött válasz, meredten nézték a fotót. – Vagy legalább a csapatszínét? – tette hozzá.

– Nem – ismerte be Bernadett.

– Várj, várj – tette fel az ujját Lóri. – Láttam ezt a gyereket tegnap!

– Milyen színben volt? – kérdezte Zsombi, izgatottan megrázva Lóri karját.

– Haver, ne ráncigálj, ez nem segít. Éppen agyalok – szólt rá a fejét rázva.

A fotót nézve erősen koncentráltam, megpróbálva kizárni a többiek lármáját, és kizárólag a képen szereplő fiúra figyelni. Láttam már. Az étkezőben. Összeütköztünk a sütipultnál. Mosolyogva elnézést kért, és maga elé engedett. A ruhája pedig…

– Világoszöld – mondtam ki hirtelen, és sietősen beírtam a csapatszín rubrikájába, a program pedig rögtön kipipálta. A válasz helyes volt.

– Szép volt, Hanna – pillantott rám elismerően Zsombi.

– A nevét nem tudod véletlenül? – kérdezte Lóri.

– Nem – ráztam meg a fejem.

– Oké, nem baj, ez is több, mint a semmi – ajándékozott meg egy mosollyal Zsombi, és a tabletre nézve vártuk, hogy leteljen a maradék pár másodperc. Amikor a srác képe eltűnt, egy másik töltődött be.

– Kornél, fekete csapat – vágta rá Bernadett elsőként, abban a pillanatban, amikor megláttuk a kajakos srác képét, akit természetesen mindannyian ismertünk.

Beírtam csapatszínhez a feketét, névhez pedig annyit, hogy Kornél, a program pedig helyes megoldásnak vette, és már tovább is ugrott. Egy pillanatra még láttam a fotót. Furcsa volt a megszokott, fekete egyenmelegítő helyett az iskolája által küldött jelentkezési fotóját látni, amin fehér pólóban volt.

– Hanna, írd be! – zökkentett ki a gondolatomból Zsombi, mire megráztam a fejem, és az új fotót néztem.

– Barna csapat, Zsanett – ütöttem be. És ezt is eltaláltuk. Már öt helyes válaszunk volt (két telitalálat, és egy csapatszín név nélkül), ami a többieket örömmel, engem viszont aggodalommal töltött el. Mert a feladat elején felugró ismerős képek kifutása egyértelműen arra engedett következtetni, hogy hamarosan kifogyunk a biztos válaszokból, és marad a találgatás, vagy rosszabb esetben a feladás.

A feladat olyan hirtelen indult el, hogy észre sem vettük, hogy leülni sem volt időnk, a teremben a tanári asztal előtt álltunk, és a kezemben tartott tabletet bámultuk kiszáradt szemmel, mivel még pislogni is elfelejtettünk, annyira feszülten figyeltük a kijelzőn szereplő fényképeket.

– Én nem tudom – rázta meg a fejét egymás után harmadszorra Lóri idegesen, amikor egy újabb fotó jelent meg.

– Én sem – közölte Bernadett.

– Passz – sziszegte Zsombi kínosan.

– Biztos, hogy versenyző? – hunyorgott a képre Lóri.

– Gondolom – fojtotta el a nevetését Zsombi, aztán, mint akiknek minden reményük bennem van, feszülten figyeltek, arra számítva, hogy majd én megmondom legalább a csapatszínt.

– Hanna? Lejár az idő – suttogta Bernadett.

– Tudom, de… nem rémlik – bámultam a fotót, és próbáltam a lány arcát valamilyen eseményhez kapcsolni. Biztos, hogy nem volt ott az éjszakai feladaton. Sem a focipályánál. Az étkezésekkor valószínűleg elkerültük egymást. A táborba érkezéskor külön ültek a csapatok, és ahogy felelevenítettem az emlékeimet, meglett.

– Sötétkék – mondtam ki, és az utolsó másodpercben sikerült beütnöm a tippet. A program elfogadta.

– Honnan tudtad? – kerekedett el Lóri szeme.

– Nem tudom, beugrott – legyintettem hanyagul.

A fülledt osztályteremben dőlt rólunk a víz, egyrészt az izgalomtól, másrészt pedig a rekkenő hőségtől. A nap az ablakokon át tűzött a terembe, a levegő nem mozdult, mi pedig egymáshoz közel állva bámultunk a tabletre, ami az időjárási viszonyoktól függetlenül is megizzasztott volna minket. Merthogy a csapatszíneket kisakkoztuk, de a nevek közül egyre több rubrikát hagytunk szabadon. Hatvan név. Összesen ennyit kellett volna megjegyeznünk a verseny kezdete óta, úgy, hogy abból egy teljes napunk szabad volt, így szólhatott volna kizárólag az ismerkedésről. De nem arról szólt. Tudtam, a verseny szervezői szándékosan ilyen feladatot adtak nekünk, nyilván érdekes pszichológiai szempontból, hogy mennyire közömbösek vagyunk egymás iránt, miközben minden adott lett volna ahhoz, hogy az összes résztvevő csapat színét és versenyzőjének nevét megtudjuk.

– Máté, sárga csapat – kiáltotta Lóri, amikor már az ötödik képet hagytuk név nélkül, és végre megláttunk egy ismerős arcot.

A válasz természetesen helyes volt, de már közel sem örültünk annyira, mint a feladat elején. Keservesen teljesítettünk, a kijelzőn lévő részeredményünkre inkább rá sem néztünk, és őszintén csak abban bízhattunk, hogy egy másik csapat még nálunk is antiszociálisabb, és esetleg ők esnek ki. De ebben nem lehettünk biztosak, és a felugró képeket bámulva éreztük, hogy ezúttal komolyan rezeg a léc.

– Ki fogunk esni – közölte halkan Zsombi.

– Nem fogunk – válaszolta rá Bernadett. – Őt ismerem – mutatott a fotóra. – Lila csapat, az egyik szinkronúszó lány. Bogi.

Rögtön beírtam a választ, ami helyes volt, így a program átugrott a következőre.

– Na végre, itt a nevet is tudom – bámultam a képre. A sajátom volt. A bejelentésemre a többiek mindhárman felnevettek, mert ezt viccesnek tartották, függetlenül attól, hogy egyébként majd’ szétvetett minket az ideg, amiért alulteljesítettünk.

Mind a négyen más feladatra számítottunk, és tudtuk, hogy bármiben jobban működtünk volna csapatként. Akár szellemi próbatétel, akár erőnléti feladat várt volna ránk, azt megoldjuk. De ami másokkal kapcsolatos… Az kifogott az introvertált társaságunkon. Még egymást sem ismertük eléggé, nemhogy a többi csapat összes versenyzőjét. Ettől függetlenül igazat kellett adnom a verseny szervezőinek, a feladat tökéletes volt, csak sajnos nem nekünk. Hiszen mit ér egy verseny, ha azt sem tudjuk, kik ellen játsszuk? Ahogyan egymás után pörögtek le a másodpercek olyan versenyzők képeivel, akiket nem ismertünk fel, mind a négyen csendben vártuk, szinte feladva az egészet. Mert ez nem egy olyan feladat volt, ahol időközben lehetsz jobb. Nem fogod hirtelen megismerni a képen szereplő arcot, nem fogod kitalálni a nevét, ha eddig nem figyeltél fel rá, vagy nem méltattad annyira, hogy megkérdezd, majd megjegyezd a nevét. Ez egy olyan típusú megmérettetés, ahol rögtön tudod, elbuktál, de kénytelen vagy végigcsinálni, mert nincs más választásod. Mind a négyünket marcangolt a bűntudat, hiszen pontosan tudtuk, hogy elszúrtuk, csak már nem változtathattunk rajta. Valamennyien a táborban töltött időt gondoltuk újra magunkban, azon rágódva, hogy mennyi alkalmunk lett volna máshogy csinálni. Bernadett abszolút magányos típus, általában jön-megy, úszik, keveset kommunikál, és elvan magával. Zsombi még kölyök, ezért úgy is viselkedik, kiválaszt magának valakit, akiért szinte rajong (ebben az esetben Máté), és rajta lóg, őt követi mindenhová, nem nagyon figyelve másokra. És valljuk be, én sem törtem magam annyira, hogy új embereket ismerjek meg, az esetek többségében elvagyok a saját világomban, ahová nem szívesen engedek be senkit, mert két másodpercen belül belehalna a depresszióba. A négyesünkből egyedül Lóri lóg ki egy kicsit, mert ő kevésbé számít antiszociálisnak, mint mi, többiek, de vele pedig az a gond, hogy bár barátságos és nyitott, kevés dolgot jegyez meg, és akkor sem tudja nagyon használni az agyát, amikor igazán szükség lenne rá. Így ő például hiába mondta a legtöbb versenyző képére, hogy „Ja, ez az a csaj!”, vagy „Ismerem ezt a havert!”

– Arany csapat! Az arany csapatból az egyik gyökér lány! – kiáltotta hirtelen Bernadett, amikor felugrott a tavalyi nyertes lány képe.

– Veronika a neve – tettem hozzá, és miközben beírtam a választ, a többiek összeráncolt homlokkal meredtek rám. Nyilván nem tudták elképzelni, hogy ezt honnan tudom. – Tegnap hallottam a nevét a mosókonyhában – tettem hozzá magyarázatképpen.

– Ügyes – biccentett Bernadett.

– Ő pedig a másik lány, Dóri, szintén az arany csapatból – biccentettem, amikor az app az összekevert képek közül a két lányt mégis egymás után adta be.

– Nagy vagy, Hanna, ezzel sokat javítottunk – könnyebbült meg Zsombi a felugró pontszámunkat nézve. Szörnyen izgult, látszott rajta, hogy borzasztóan érzi magát, amiért egyénileg összesen csak egy nevet tudott hozzátenni a feladathoz. Egy fiút, akivel sárkányt eregetett a tegnapi napon. Mindenki más közös ismerősünk volt.

– Hogy állunk? – fújtatott Bernadett, és ujjaival beletúrt rövid hajába. Baromira meleg volt a teremben.

– Még öt fotó érkezik – válaszoltam.

– Mennyit tudtunk eddig?

– Itt mutatja – böktem a tablet felső bal sarkára.

– Az nem lehet – kerekedett el Lóri szeme.

– De, sajnos ennyi – mondtam halkan, és a következő fotóra néztem. Nem tudtam, hogy hívják, ahogyan a többiek sem. – Sötétzöld csapat, az egyik infós srác, de nem tudom a nevét – tártam szét a karomat.

– Még van huszonöt másodpercünk, nincs jobb ötletem, kezdjünk el tippelni – gondolkodott Zsombi.

– Tippeljük meg a nevét? – húztam össze a szemöldököm, és kérdőn Bernadettre néztem. A vízilabdás lány egy „mit veszíthetünk?” vállrándítással jóváhagyta az ötletet. – Oké, akkor mondjátok, mit írjak – feleltem kissé hezitálva.

– Nézzük a gyakori neveket, hátha… – mondta Zsombi.

– Laci! – kiáltotta Lóri. Mind a hárman csodálkozva néztünk rá. – A Laci gyakori név – érvelt, mire a vállamat vonogatva beírtam, minden mindegy alapon.

Azt hiszem, én lepődtem volna meg a világon a legjobban, ha bejön a tippje, és valóban Lacinak hívják az illetőt, de természetesen a válasz hibás volt, a program piros x-szel jelezte. A fennmaradó időben a többiek egymás után dobálták a fiúneveket, én pedig sietősen beírogattam, de egyik sem talált, így az idő lejártával átugrott a következő képre.

A maradék feladványokból egyet sikerült kitalálnunk névvel és csapatszínnel együtt, azt is csak azért, mert Zsombi volt a fotón. A tizenöt csapatból maximális pontszámmal, tehát a csapatszínnel és a négy helyes névvel összesen három hibátlan válaszunk volt. A piros csapat, ami mi vagyunk, a sárga csapat, ami Mátéék társasága, és a fekete csapat, Csengéék. Ezen kívül nem volt telitalálatunk. Volt, ahol csak egy név hiányzott a négyből, volt, ahol kettőt is tudtunk, de akadt bőven olyan is, ahol egy nevet sem sikerült beírnunk. Az utolsó fotón szereplő versenyző csapatszínét még eltaláltuk, de a nevét már egyikünk sem ismerte, a program pedig a képről átváltott egy „véget ért a feladat, az eredmény feldolgozás alatt” feliratra. Rettenetesen teljesítettünk, és lesújtva vettük tudomásul, hogy ezúttal meglegyint minket a kiesés szele. Vagy esetleg arcon is vág. 

Elzsibbadt karral tettem le a tabletet a tanári asztalra, és a vállaimat átmozgatva sétáltam arrébb, totális kudarcként élve meg a történteket. A többiek is hasonlóan lelombozottnak tűntek, Bernadett idegesen ablakot nyitott, és kihajolt rajta, hátha felfrissül a levegőtől, Lóri az egyik asztalra felülve lógatta a lábát, és arról magyarázott, hogy nem jutott eszébe az egyik gyúrós srác neve. Valószínűleg azért, mert nem is tudta. Zsombor pedig a fejét lehajtva ült egy széken, és fohászkodott, hogy ne essünk ki.

Fel-alá sétáltam a tablet előtt, fél szememmel állandóan a készüléket nézve, ami továbbra is feldolgozta az eredményt, miközben a karkötőmet forgattam a csuklómon, és a bennmaradásunk esélyeit számolgattam. Aztán a tablet kijelzője hirtelen megváltozott.

– Srácok – mondtam halkan –, jön az eredmény – álltam meg a készülék előtt. Bernadett, Lóri és Zsombi azonnal odasiettek hozzám, és körbálltak. Éreztem a nyakamon valamelyikük ziháló lélegzetét, miközben mozdulatlanná dermedve, meredten néztük a kijelzőt.

– Istenem, maradjunk bent – suttogta Zsombi. – Kocsis megöl minket, ha ezzel esünk ki.

– Mi lesz már? – türelmetlenkedett Lóri is.

– Jön az eredmény – szólt Bernadett.

A kijelzőn felvillant az eredményhirdetés felirat, alatta a sárga csapat neve, akik a maximális hetvenöt pontból hetvenhármat szereztek meg.

– Te jó ég – néztek össze a többiek csodálkozva, én pedig elismerően bólintottam. Ez egyértelműen Máté érdeme, ő az a személy, aki szinte mindenkivel megismerkedett a verseny kezdete óta. És milyen jól tette. Őt mindenki kedveli, mert mindenkihez van egy-két kedves szava, közvetlen és figyelmes. Nem lepett meg, hogy első helyen végeztek, és őszintén úgy gondoltam, hogy maximálisan megérdemlik.

Az eredmények sorban, egymás alatt érkeztek, megmutatva az elért pontszámot is. Mátéék után ott volt az első háromban az arany csapat, majd követte a lila, a sötétzöld, világoszöld és a fekete. Kornélék és Mátéék is továbbjutottak tehát. Visszatartott lélegzettel figyeltem, ahogyan megjelennek a bennmaradt csapatok nevei. A folyosó irányából hallottunk egy óriási ovációt, amikor a világoskék csapat neve is felkerült a táblázatra. Ekkor már a csapatok nagy része bent volt, következhettek a sereghajtók. Mi pedig még mindig nem voltunk sehol.

– Mi lesz már? Hol vagyunk? – kulcsolta össze a kezét Zsombi olyan szorosan, hogy elfehéredtek az ujjai.

– Bent vannak a barnák is – olvastam le az újabb feliratot.

– Gyerünk, gyerünk! – toporzékolt Bernadett, egyik lábáról a másikra állva.

– Nem eshetünk ki! – fakadt ki Zsombi. – Még nem is volt olyan feladatunk, amiben megmutathatnánk magunkat! – hisztizett. – Csak a kapun bejutás, aztán szegény Hanna éjjel rohangált az erdőben! Most meg ez! Hol van egy jó kis robotikafeladat?

– Haver, ne akard annyira azt a robotizét, ahhoz én nem értek – közölte Lóri.

– Jó, de akkor is! Bernadett sem tudta megmutatni magát, pedig verhetetlen lenne az erőnlétiben! – panaszolta Zsombi. – És te sem tudtad még megmutatni a vádlidat – nézett Lórira.

– Ja, ez igaz. Pedig mindennap lábnapozok – háborodott fel.

– Bent van a szürke is. Az utolsó bejutott következik – szóltam óriási gombóccal a torkomban.

– Mi legyünk azok, mi legyünk – suttogta Bernadett szorosan lehunyt szemmel.

A tableten tizenhárom csapat neve és pontszáma szerepelt. És már csak egynek volt helye a versenyben. Elakadó lélegzettel, a fejemben kavargó gondolatokkal bámultam a kijelzőre, és viszonoztam Lóri kézfogását, aki mellettem állva megragadta a kezem, és szorosan rákulcsolta az ujjait az enyémre. A másik oldalamon Bernadett is hasonlóan tett, és megmarkolta a kezem. Egy pillanatra elszakítva a tekintetem a tabletről, félrenézve láttam, hogy Zsombi pedig Bernadett kezét fogta meg. Ott álltunk négyen, egymás kezét fogva egy miskolci iskola termében, a tanári asztalra rakott táblagépet bámulva. Annyira izgultunk, hogy még levegőt sem mertünk venni, amikor a felsorolás alatt megjelent a tizennegyedik csapat neve. Pirossal írva. Mi voltunk azok.

– Jézusom! – fújtam ki a levegőt, és elengedve a többiek kezét, a karommal megtámaszkodtam a tanári asztalon, és a megkönnyebbüléstől majdnem elájultam. Bernadett megfordult, és lehunyt szemmel a táblának hajtotta a homlokát, egymás után aprókat fejelve rá. Lóri és Zsombi pedig átölelték egymást, és úgy ugráltak körülöttünk. Bent maradtunk a versenyben.

A folyosóról behallatszott valahonnan egy óriási éljenzés, ami minden bizonnyal nekünk szólt. Félájult állapotban elmosolyodtam, mert az ovációból kihallottam Máté hangját.

– Hát ez húzós volt – állapította meg Zsombi fülig érő szájjal.

– Az – értett egyet Bernadett.

– De megcsináltuk – nézett végig rajtunk Lóri elismerő mosollyal az arcán, és pacsira nyújtotta a kezét.

– Megcsináltuk – motyogtam megismételve a szavait, és kifáradva az izgalomtól belecsaptam a kezébe.

A tabletet visszaraktam a tanári asztal fiókjába, ahol eredetileg találtam, aztán kimentünk a folyosóra. A többi teremből nagyjából velünk együtt léptek ki a csapatok, így a csendes, kihalt épületet azonnal megtöltötte az élménybeszámolók, óriási röhögések és egymást túlüvöltő sztorizgatások elegye. Önfeledten és igazán megkönnyebbülve sétáltunk le a lépcsőn, ahol összetalálkoztunk a sárga csapattal.

– Mi volt veletek? Majd’ szétvetett az ideg, amikor nem láttalak titeket az eredménynél – csapódott hozzánk Máté, és a fejét ingatva röhögött.

– Kivártunk, gondoltuk, így izgalmasabb – hülyült Lóri.

– Ja, persze – nevetett fel Máté. – Basszus, majdnem kiestetek!

– Feltűnt nekünk is – vigyorgott Zsombi. – De nem estünk – tette hozzá boldogságtól csillogó szemmel.

– Azt látom, de máskor ne hozzátok rám a frászt, ti kis antiszocok, mert megsiratnám a kieséseteket – ölelte át fél karral a vállamat, másik kezével pedig Zsombit karolta át, úgy mentünk ki az ajtón.

A suli előtt gyülekezők nem szálltak be a buszokba, hanem vegyesen beszélgettek, megosztva egymással a feladat izgalmait, élményeit vagy éppen bosszúságát.

– Komolyan, akármennyire gondolkodtam, nem jutott eszembe a neve! Aztán, amikor beugrott, már átváltott másik képre – mesélte Csenge hangosan, majd észrevette, hogy kilépünk a kapun, és nevetve megrázta a fejét.

– Hé! Mi a fenét csináltatok? – kiáltott oda nekünk szórakozottan. A társaságában álló Kornél, Zoli és Bence kérdőn fordultak felénk, ahogyan a többi versenyző is, akik az érkezésünkre abbahagyták a beszélgetést, és kíváncsian várták a beszámolónkat. Mi lettünk a „majdnem kiestek” csapat.

– Próbálkoztunk – felelte Lóri, és a beszólására mindenki felröhögött.

– Szétaggódtuk az agyunkat értetek! – nézett ránk Csenge őszintén.

– Köszönjük – válaszoltam hálásan mosolyogva, aztán Kornélra pillantottam, aki elkapta rólam a tekintetét, és tovább beszélgetett az atléta csapattársával. Ez furcsa volt, és nem is igazán értettem, mindenesetre a mosoly maradt az arcomon, egészen addig, amíg Zsanett oda nem rohant hozzám, és ahogy lendületből átölelt, szinte feldöntött az engem továbbra is átkaroló Mátéval együtt. Ó, nem tudtam, hogy ennyire jóban vagyunk a barna csapat lánytagjával, ezért esetlenül megveregettem a hátát.

– De jó, hogy nem ti estetek ki – motyogta ölelés közben.

– Mi is örülünk – feleltem büszkén, aztán a suli bejárata felé kaptam a fejem, és azonnal lehervadt az arcomról a mosoly. A nagy öröm közepette teljesen megfeledkeztem arról, hogy ez a pillanat nem mindenkinek felemelő. Az ajtón kilépő sötétkék csapat mind a négy tagja lehajtott fejjel indult a buszuk irányába, és anélkül, hogy egy szót is szóltak volna bárkihez, beszálltak a járműbe, és bevágták maguk mögött az ajtót. Csupán két pont különbséggel ők estek ki, és nem mi.

Miután szomorúan végignéztük a buszuk távozását, mindannyian visszaszereztük a telefonunkat a saját járművünkből.

– Na, álljunk össze egy szelfire, és küldjük el Kocsisnak – emelte fel a telefonját Lóri. Mind a négyen rémesen festettünk a kamerában, lefehéredve, csapzottan a benti forró, párás levegőtől, totálisan bágyadtan pislogtunk a telefonra. Lóri nem lőtte el a képet, hanem megrázta a fejét. – Ez így elég tré. Most mindenki mutasson egy „majdnem kipicsáztak minket, de bent maradtunk a versenyben” mosolyt – kérte, a beszólására pedig valamennyien elröhögtük magunkat, így pedig már elkészíthette a képet, ami sokkal vidámabb és felszabadultabb lett, mint az első próbálkozásunk.

Éppen kezdtünk volna szétszéledni, hogy megbeszéljük a többi csapat tagjaival a történteket, amikor Lóri elkiáltotta magát:

– Hé, nézzétek, Kocsis élő adásban sír a neten, annyira örül, hogy bent maradtunk a versenyben – mondta a fénykép elküldése után nagyjából azonnal, és felénk tartotta a készüléket, hogy mi is lássuk.

– Hogy érted, hogy sír? – kérdeztem, de Lórinak nem kellett válaszolnia, az igazgató örömkönnyeit a saját szememmel is láthattam az Instagramján. Élőben.

– És ez a csapat, a Szirtes-csapat nem ismeri a lehetetlent – szipogta.

– Te jó ég! – meredtem a kijelzőre.

– Ahogy mondod – értett egyet Lóri.

– Megint megcsinálták! Túl vannak az újabb megmérettetésen, bírják a gyűrődést, és nem panaszkodnak. Csak menetelnek a kupáért, feladat után feladatot teljesítve. Ők az iskolánk büszkeségei! – törölgette a szemét meghatottan, aztán bosszúsan nézett a kamerába. – Miközben ti, semmirekellő többi diák már most unjátok az agyatokat a nyári szünetben, pedig csak pár napja kezdődött. Miért nem töltitek hasznosan? Miért nem vagytok jók valamire, áruljátok már el nekem! – magyarázta dühösen, mire valaki azt kommentelte neki, hogy az anyját sértegesse. – Mit mondtál? Hm? – olvasta el a hozzászólást Kocsis is, és mérgesen megrázta a fejét. – Megnézem a profilodat, és kiderítem, ki vagy, te kis szemtelen dög! – fenyegetőzött a mutatóujját feltartva.

Hát, úgy tűnt, eddig tartott a versenyről szóló rész, ezután Kocsis a kommentelőkkel kezdett vitatkozni, vagyis inkább azzal az eggyel, aki után nyomozni akart, hogy kiderítse, kit rejt a profil. Nem lesz könnyű dolga, tekintve, hogy egy totál kamu regisztrációval állt szemben, csak ő ezt még nem tudta. Mindenesetre mi Lórival úgy döntöttünk, hogy eleget láttunk, és mivel már nem rólunk szólt az élő adás, jobbnak láttuk, ha kinyomjuk.

11.

A visszautat végig telefonálással töltöttem, apunak majdnem egy teljes órán át meséltem FaceTime-on, hogy mi volt a feladat, hogyan teljesítettük, milyen volt majdnem kiesni, és hogy mennyire örültünk, amikor végül bent maradtunk. A videóhívás másik oldalán apu teljesen átszellemülten hallgatta végig, a beszámolóm alatt néha izgult, néha megkönnyebbülten fellélegzett, emiatt pedig komolyan úgy tűnt, hogy ő az ötödik csapattagunk.

– Szörnyen büszke vagyok rád, Hanna! – mondta komolyan.

– Köszönöm – bólintottam.

– Elnézést, én nem akarok beleszólni, tudom, hogy privát dumázás, meg minden, de mivel videóznak, eddig végighallgattam, és gondoltam, már jelzem, hogy azért mi is benne voltunk a dologban – csúszott át a mögöttem lévő ülésre Lóri, és a vállam felett belenézett a kamerába. – Szóval lehetne, hogy ránk is büszke? Nem csak Hannára? – kérdezte.

Apu a kijelzőmön akaratlanul is felnevetett a nem várt események hatására, és biccentett.

– Bocsánatot kérek, Lóránt, teljesen jogos a felvetésed. Az egész csapatra büszke vagyok – javította ki magát apu.

– Köszönjük – kiáltotta Bernadett, aki a telefonjába merülve utazott mellettem, és a megszólalásáig nem hittem, hogy ő is a beszélgetésünket hallgatja.

– Igen, nagyon köszönjük! – szólalt meg Zsombi is, ekkor pedig már inkább körbefordítottam a telefont, hogy apu mindenkit lásson. A többiek integettek neki, majd amikor újra én néztem bele a kamerába, apu arcán valami olyasmit fedeztem fel, amit már rettenetesen régen nem tapasztaltam. Azt hiszem, hogy örült. Örült annak, hogy ott vagyok, ahol vagyok, hogy maradok még, és hogy nem vagyok egyedül. Örült, hogy valami lefoglal, hogy látja, van valami célom, akkor is, ha az csak egy nevetséges iskolai verseny. Örült nekem, és ettől az örömtől volt egy kis egészséges színe, volt a tekintetében érdeklődés és volt az arcán őszinte mosoly is. Én pedig ezt látva összeszorult szívvel, a könnyeimet visszatartva meséltem tovább az izgalmakról, úgy, hogy ezúttal a többiek is bele-beleszóltak, pontosítottak, vagy éppen hozzátettek valamit. Apu lelkesen hallgatta az élménybeszámolót, nevetett Lórin, érdeklődve figyelte Bernadett egyszavas válaszait, vagy éppen megdicsérte Zsombit, aki erre borzasztóan büszke volt.

– Apu, egyébként nincs dolgod? Nem akarlak feltartani, már nagyon régóta beszélünk… – pillantottam a kijelzőn lévő órára, ami azt mutatta, hogy éppen túlléptük az egy órát, miközben a busz az erdőben kanyarogva haladt a tábor felé.

– Nem, nem, éppen ebédszünet volt – mutatta fel apu a műanyag ételhordót, amiben az utasításom szerinti étel maradékai látszottak.

– Értem. Finom volt? – érdeklődtem.

– Egy párhuzamos univerzumban biztosan van egy Hanna nevű lány, akinek az apja szereti a sóskát – felelte diplomatikusan.

– Bocsánat, de szerintem a párhuzamos univerzumban sem szereti senki – szólt bele Zsombi.

– Elképzelhető – értett egyet apu nevetve. Mivel feldobottnak tűnt, elengedtem a fülem mellett a megjegyzéseket, aztán mosolyogva elköszöntem tőle, és elraktam a felforrósodott telefonomat.

A busz bekanyarodott a parkolóba, a sofőr pedig kinyitotta az ajtót. Kiszállva a járműből, jólesett a városinál jó tíz fokkal alacsonyabb hőmérséklet, míg a fák közti ösvényen felgyalogoltunk az élménytábor kapujáig. A kora délutáni időpontban, amikor visszaértünk, egy kivételével az összes csapat bevonult az étkezőbe, hogy ebédeljen. Csak a sötétkék csapat nem tartott velünk, mert nekik már nem volt rá idejük. Ők a faházakba visszaérve összepakolták a cuccaikat, majd szó nélkül elhagyták a tábort. El sem köszöntek senkitől. Tekintve, hogy egy közösségi feladaton bukták el a versenyt, ezen nem lepődtem meg, mégis kissé szomorúan néztem utánuk a kapu irányába, amin kikísérte őket a főszervező.

– Hanna? Jössz? – szólt Máté, aki tartotta nekem az étkező ajtaját.

– Persze, köszi – szakítottam el a tekintetem a távozó sötétkék csapatról, aztán bementem az étkezőbe.

Az ebédemet a tálcára pakolva a többiekhez léptem, és leültem az asztalunkhoz.

– Szerintetek mikor jön az újabb feladat? – gondolkodott Zsombi.

– Passz – ingatta a fejét Lóri.

– Holnap biztosan lesz – szúrtam fel a villámra egy sült krumplit.

– Remélem, hogy most már valami erőnléti – közölte Lóri.

– Nagyon esélyes – értett egyet Bernadett.

– Nem tudom – sóhajtottam. – Itt soha nem az történik, amire az ember számít – jegyeztem meg.

A többiek ezzel nem vitatkoztak, én pedig őszintén bíztam abban, hogy a következő feladat Lórinak vagy Bernadettnek kedvez majd, mert láttam rajtuk, hogy mindketten nagyon szeretnének bizonyítani. És mivel ma majdnem kiestünk, szerettem volna, hogy ha ez majd elkerülhetetlenül megtörténik, akkor úgy búcsúzzunk a versenytől, hogy valamennyien bele tudtunk adni a tudásunkból. Az ebéddel végezve a versenyzők újra tétlenné váltak, de úgy láttam, ez mindenkinek örömet okoz, mert pillanatok alatt szétszéledtek a versenyzők, hogy valami kikapcsolódásra alkalmas tevékenységet folytassanak. Egy nagyobb társaság focizni indult, sokan kiültek a padokhoz, hogy élvezzék a napsütést, mások pedig az étkezőben maradtak netezni. Voltak, akik futni mentek, de a legtöbben a medencéhez tartottak. Köztük volt Máté, Lóri, Zsombi, Csenge és Bernadett is. Utóbbi azonban kikötötte, hogy csak úszni szeretne.  

– Hanna, jössz te is? – hívott Máté, miközben visszavittem a tálcámat, és beadtam az ablakon.

– Persze – feleltem, mert úgysem volt más programom.

– Klassz. Ott találkozunk – intett, és kiment az étkezőből. Megvártam, amíg a konyhás behúzza a tálcámat, aztán én is kiléptem az ajtón, és a szikrázó napsütésben ráérősen sétáltam a faházak felé, amikor a pingpongasztaloknál megláttam a fekete csapatból Zolit. Az asztal felét felhajtva, egyedül játszott.

Pár másodpercig elgondolkodva néztem, majd a jobb karomat felemelve ellenőriztem, hogy mennyire van izomlázam, és amikor úgy ítéltem meg, hogy tűrhető, odaléptem hozzá.

– Szia – köszöntem.

– Szia, Hanna – vetett rám egy pillantást, aztán már folytatta is a játékot.

Körbenéztem, hátha mégis van a közelben egy potenciális ellenfele, de mindenki elkerülte a pingpongasztalokat, gyanítom, nem véletlenül. Aki Zolival játszik, az minimum egész napos programra számíthat. Mégsem tudtam szó nélkül elsétálni mellette, látva, hogy egyedül pingpongozik.

– Szeretnéd esetleg, hogy beálljak… – kezdtem, de be sem fejezhettem a mondatot, Zoli szeme felcsillant, és felém fordult.

– Persze! Kösz! Hozok neked egy ütőt. Maradj itt addig – lépett el az asztaltól.

– Rendben.

– De tényleg maradj itt – ígértette meg velem.

– Oké – biccentettem.

– Megígéred? Nem lépsz le?

– Nem, miért tennék ilyet? – tártam szét a karomat értetlenül.

– Látszik, hogy ma majdnem kiestél. Tényleg nem ismered a többieket – jegyezte meg szórakozottan, és elfutott a faházak irányába egy újabb ütőért.

A pingpongasztal mellett ácsorogva várakoztam, hogy Zoli visszatérjen, miközben az étkezőből egymás után léptek ki az ebédet befejező versenyzők. A fekete csapat másik két tagja, Kornél és Bence az ajtón kisétálva beszélgettek, aztán megakadt rajtam a tekintetük.

– Jaj, ne. Megint elkapott? – röhögött ki Bence. – Fuss, amíg tudsz – tanácsolta.

– Nem, nem – ingattam a fejem. – Ezúttal önként jelentkeztem a játékra – ismertem be.

– Miért tenne bárki ilyet? – lepődött meg az atléta srác, mellette Kornél pedig csodálkozva figyelt.

– Mert láttam, hogy egyedül játszik – feleltem egyszerűen.

– És? – kérdezte nevetve.

– És úgysincs dolgom, szóval… Miért ne játszanék vele? – kérdeztem vissza.

– Ez egyszerre őrültség, és nagyon rendes dolog is egyben – ismerte el Bence. – Biztos vagy benne?

– Persze, én ajánlottam fel neki – mondtam.

– Oké – tette fel a kezét megadóan. – De azért… Pislogj kettőt, ha kényszerített erre, és valahonnan most is néz, te pedig nem mersz segítséget kérni – tette hozzá halkan.

Nevetve ráztam meg a fejem.

– Tényleg önként vagyok itt – erősítettem meg, bár Bence elég hosszasan figyelte a szemem, várva, hogy pislogjak kettőt.

– Akkor jó játékot – adta meg magát végül.

– Köszönöm – biccentettem. – A medencéhez mentek? – szóltam utánuk.

– Nem, én futni – felelte Bence, ezért Kornélra néztem.

– Nem oda megyek, de arra – mondta. – Miért?

– Szólnál a többieknek, hogy most itt vagyok? Ha esetleg várnának…

– Persze.

– Köszönöm – mosolyodtam el.

– Nincs mit – indult el Bencével együtt, Zoli pedig lélekszakadva rohant visszafelé az ütővel, és amikor meglátta, hogy még ott vagyok, megkönnyebbülten lelassított.

A kezembe nyomta a másik ütőt, majd az asztalt visszaállította az eredeti helyzetbe, és kezdhettük is a játékot. Rövid idő alatt sikerült Zolit kifejezetten megkedvelnem, mert rendelkezett azon tulajdonsággal, ami a legfontosabb volt számomra. Szinte egyáltalán nem beszélt. Úgy pingpongoztunk, hogy egy árva szót sem szóltunk egymáshoz, és nem is volt rá szükség. Ettől még jól eltöltöttük az időt, felesleges dumálás nélkül, aminek borzasztóan örültem. Én hallgattam, mert sokat szoktam, ő pedig hallgatott, mert a pingponglabda pattogásán kívül az égvilágon semmi nem érdekelte. Már majdnem másfél órája játszottunk, amikor szünetet tartottunk.

– Hozok vizet. Kérsz? – kérdezte.

– Igen, köszönöm – feleltem. És így megdöntöttük a rekordunkat, ezzel együtt már hatra rúgott a köztünk elhangzó mondatok száma.

Zoli bement az étkezőbe az automatához, én pedig megtöröltem a homlokomat, és az asztalra támaszkodva vártam, hogy visszaérjen.

– Bírod még, Újvári Hanna? – kérdezte egy hang mögöttem, mire megfordultam. Kornél állt előttem, és szórakozottan nézett rám.

– Persze. Csak éppen szünetet tartunk – mondtam egyszerűen.

– Oké, csak szólj, ha nem bírod, mert ha rajta múlik, akkor örökké itt leszel – tanácsolta.

– Rendben – mosolyodtam el, Kornél pedig elsétált. Néztem, ahogyan távolodik, aztán megrázva a fejem utánaszóltam.

– Megtaláltad, amit kerestél? – érdeklődtem.

A kajakos srác megtorpant, és visszafordult.

– Mi?

– Az Instámon – tettem hozzá, és a napszemüvegem lencséje mögül figyeltem a fiú reakcióját. Egy pillanatig gondolkodva nézett rám, aztán bólintva lehajtotta a fejét, és elröhögte magát.

– Az átkozott értesítés – mondta nevetve, és felemelve a fejét visszaindult felém. – Bocs – mondta kissé zavarban, és mosolyogva széttárta a karját. – Véletlen volt a lájk, de gondolom, erre magadtól is rájöttél. 

– Mivel visszavontad, igen – biccentettem.

Kornél velem szemben megállt a pingpongasztal másik térfelénél, és két karral megtámaszkodott rajta, miközben sötétbarna tincsei a szemébe lógtak.

– Oké, ezt kemény lesz megmagyarázni – nevette el magát újra. – Szóval… Megnéztem pár profilt, bejelölgettem embereket innen, és… a tiédre is kíváncsi voltam.

– Engem nem jelöltél – mondtam ki azonnal.

– Mert nem használod. Vagy másfél éve nem volt kép feltöltve, abban sem voltam biztos, hogy ez a te profilod, aztán lefelé görgetve már láttam, hogy a tiéd, megnéztem egy képet, és véletlenül lájkoltam. Aztán gyorsan visszavontam, hogy ne tűnjek valami pszichopatának, aki két évvel ezelőtti képeket nézeget… Az értesítéssel nem számoltam, úgyhogy mindegy. Kiderült. Pszichopata vagyok – ismerte be, én pedig a kijelentésére akaratlanul is elmosolyodtam.

– Már nem használom az Instagramot – szóltam.

– Pedig igazán érdekes Minecraft-képeket töltöttél fel – közölte, mire a fejemet fogva elnevettem magam.

– Már nem játszom a Minecrafttal – mondtam a csuklómon lévő karkötőt megforgatva.

– Oké – biccentett. – Még egyszer, sajnálom az Insta-dolgot – váltott témát.

– Semmi gond – ráztam meg a fejem, aztán elgondolkodtam a hallottakon, és felvont szemöldökkel hozzátettem: – Azt sajnálod, hogy megnézted, vagy azt, hogy kaptam egy véletlen értesítést?

Kornél a szemembe nézve elröhögte magát, és eltolta magát az asztaltól. Válasz nélkül hagyva sétált el a faházak irányába, én pedig ott álltam az ütővel a kezemben, és széttártam a karomat. Ezt most hogy kell érteni?

– Itt vagyok, tessék, hoztam egyet neked is – nyújtott elém egy üveg ásványvizet Zoli, aztán az asztal másik oldalához lépve már emelte volna az ütőjét, amikor valami gyanúsat vett észre. – Ki nyúlt hozzá?

– Mi? – csodálkoztam el.

– Nem így hagytam itt. Ki nyúlt az ütőmhöz? – húzta össze a szemét gyanakodva.

– Ó, igen, szerintem Kornél rakta arrébb egy kicsit, de nem csinált vele semmit.

– Biztos? Kornél volt? – kérdezte bizalmatlanul.

– Igen, itt járt az előbb, szerintem elmozdította, de ennyi, más nem történt – győzködtem.

– Akkor jó – szívta be az orrán a levegőt mélyen, és megpróbált megnyugodni. Nem tudtam, hogy a sportolóknál a saját felszerelés birizgálása kényes téma, de Zoli reakcióját látva a későbbiekben ez a tudás még hasznos lehet. – Mehet?

– Mehet – biccentettem, Zoli pedig szervált, és folytattuk a játékot.

Újabb fél órát ütögettünk, amikor Lóri és Bernadett érkeztek meg.

– Végeztetek is a medencézéssel? – pillantottam feléjük.

– Ja. Mindenki ott van, nem lehet megmaradni. Tiszta tömegnyomor az egész víz – mesélte Lóri. – Mit csináltok? – kérdezte, mire Zoli és én is felé fordultunk, hagyva, hogy a labda leessen a földre. Lóri kíváncsian mosolyogva várta a válaszunkat.

– Pingpongozunk? – kérdezett vissza Zoli furcsán.

– Haver, ez tök jó, ezer éve nem játszottam – nézett az asztalra Lóri.

– Van kedvetek? Egy négyes döntő? – pillantott felváltva Bernadettre és Lórira.

– Rendben – felelte Bernadett.

– Jó – állt be mellém Lóri.

– Akkor várjatok, hozom az ütőket – szaladt el Zoli, akinek úgy tűnt, ez élete legjobb napja.

Bernadett-tel és Lórival megvártuk, amíg visszaér, aztán tovább játszottunk négyen.

– Hát itt vagytok! – lépett oda hozzánk Titanilla tanárnő bikinifelsőben és a piros melegítőalsójában.

– Igen – feleltük egyszerre.

– Hogy sikerült a feladat? – érdeklődött.

– Órákkal ezelőtt visszaértünk! – meredt rá Bernadett. – Hol volt eddig?

– Hát már az is baj, ha érdeklődöm… – hagyta ránk a tanárnő, és hátat fordítva elbotorkált.

– A tanárnőtök egy kicsit… – kereste a szavakat Zoli.

– Igen, pont olyan – vágtuk rá Bernadett-tel egyszerre, aztán egymásra nézve összemosolyogtunk.

Egészen a vacsoráig játszottunk, és a legnagyobb meglepetésemre egészen jól szórakoztam, ami pedig a legfontosabb, rettenetesen gyorsan eltelt vele az idő. Az étkezőbe bevonulva szedtünk magunknak a svédasztalról, majd az asztalunkhoz érve körbenéztünk. Zsombi még nem volt sehol, ezért úgy döntöttünk, megvárjuk, de úgy tűnt, egyhamar nem érkezik meg, mivel a sárga csapat asztala is üres volt.

– Együtt szoktunk enni, valaki menjen el érte – jegyezte meg Bernadett.

– Majd én – állt fel Lóri.

– Köszönöm – biccentett határozottan Bernadett, és maga előtt összefont karral, a széken hátradőlve várakozott. Néma csendben ültünk az asztalnál, várva, hogy a fiúk megérkezzenek, miközben az étkező lassan megtelt a többi csapat versenyzőivel.

Az arany csapat négy versenyzője szótlanul evett az első asztalok egyikénél. Nem tudhattam biztosan, hogy a mai eredményük sújtotta le őket ennyire (másodikok lettek), vagy esetleg a lányoknak nem sikerült egy számra életszerűen tátogniuk. A szememet forgatva elkaptam róluk a tekintetem, és észrevettem a fekete csapat tagjait, akik akkor foglaltak helyet. Csenge mosolyogva intett felém, én pedig visszaintettem neki az evőeszköz-csörömpölés és általános zsivaj közepette. A mellette ülő Kornél érzékelte, hogy a csapattársa valakivel kommunikál, és valószínűleg tudta is, hogy kivel, éppen ezért szándékosan nem nézett fel a telefonjából, hanem evés közben a tányérja mellé fektetett készülékbe merült, és azt nyomkodta. Oké, gondoltam, akkor ezt hagyjuk, és a félig kihűlt ételemet bámulva vártam tovább, hogy Lóri és Zsombor megérkezzenek. A telefonom a zsebemben rezgett egyet, így azonnal előhalásztam, és a kezemben tartva a kijelzőjére pillantottam. Azt hittem, apu vagy a nagyi üzent, esetleg Kocsis megint berakott a versenycsoportjába valami gifet, ami mostanában mániája, de a telefonom valami egészen mást jelzett. Az Instagramról jött értesítésem, krnl1111 lájkolta egy képemet. Értetlenül, a kezemet széttárva fordultam az asztaluk felé, de a kajakos srác továbbra sem nézett fel a telefonjából. Teljesen közömbös arccal, mintha éppen nem a világ legnagyobb trollja lenne, unottan nyomkodta fél kézzel a telefonját, miközben ráérősen emelte a szájához a villáját. A telefonomon a szalagértesítés lejjebb csúszott, és egy újabb jelent meg a zárolt képernyőn. Még egy képet lájkolt. A fejemet fogva halkan elnevettem magam, majd zavartan leraktam a készüléket az asztalra, érintetlenül hagyva az egymás után felugró értesítéseket. Úgy tűnt, krnl1111 végiglájkolja a valaha feltöltött összes képemet.

– Mi történik a telefonoddal? – érdeklődött Bernadett rápillantva a lerakott készülékre, amin továbbra is másodpercenként ugrottak fel az Insta-értesítések.

– Nem tudom – füllentettem visszatartott nevetéssel, és megpróbáltam ellazítani az arcizmaimat, hogy ne görcsöljön be a folyamatos vigyorgástól.

Az étkező ajtaján belépett Zsombi és Máté, Lóri kíséretében. A fiúk leégve az egész délutáni medencézéstől, vörös arccal, vihogva léptek be.

– Később folytatjuk – intett Zsombi Máté után.

– Az biztos – felelte Máté, és leült a saját asztalukhoz.

– Hogy telt a délutánotok? – kérdezte Zsombi, amikor lehuppant közénk a székére.

– Eltelt – felelte Bernadett szűkszavúan.

– Az jó. Mi medencéztünk, és akkorát röhögtünk Mátén, képzeljétek, a lila csapatból a lányoknak van egy felfújható unikornisuk, és annyira vicces volt, hogy… – mesélte a szemét törölgetve.

Fél füllel hallgattam a beszámolót a medencénél történt fergeteges hangulatról, és a telefonomat néztem, ahol megállt az értesítéshullám. Úgy tűnt, Kornél belájkolta az összes képemet, ami az Instagramon volt. Csak, hogy ne tűnjön pszichopatának. Visszatartott mosollyal oldottam fel a kijelzőt, és kiütöttem az értesítéseket, majd némi hezitálás után rámentem a profiljára, és unottan görgettem lefelé, egészen sokáig, míg elértem egy majdnem egy évvel ezelőtti képéhez. Mentem volna tovább is, de mivel ő aktív felhasználó, elég sokat kellett visszakeresnem az egy évvel korábbi fotóig is, túlzásnak tartottam volna, ha több száz képnél régebbit keresek. Éppen egy olyat sikerült kifognom, amin egy érem van a nyakában. A leírás alapján ifi kajak-kenu vb bronzérmet nyert. Ez pont egy olyan dolog volt, amit a különösnek vélt hülyülésünk nélkül is bármikor lájkoltam volna, tekintve, hogy óriási érdemnek és eredménynek tartottam. A képet nézve gondolkodás nélkül koppintottam kétszer a kijelzőre, amitől belájkolódott a fotó, aztán odanéztem az asztalukhoz. Kornél éppen az üdítőjébe ivott bele, amikor a tányérja mellett felvillant a telefonján az értesítés, mire lepillantott a készülékre, leolvasta a szalagot, majd ivás közben elröhögte magát, félrenyelt, és kiköpte az üdítőt a tányérjára.

– Te jó ég, jól vagy? – kezdte ütögetni Csenge a fiú hátát, aki megállás nélkül köhögött, és könnyes szemét törölgetve próbálta kinyögni, hogy semmi baja. Rémülten néztem, ahogyan tulajdonképpen miattam fuldoklik, és visszatartott lélegzettel vártam, hogy élje túl.

Kornél csapattársai szalvétákat és zsebkendőket nyújtogattak felé, a környező asztaloknál ülő valamennyi versenyző értetlenül nézte a jelenetet, majd amikor Kornél köhögése csitulni kezdett, feltartotta a kezét, mutatva, hogy jól van, onnantól kezdve pedig mindenki visszafordult a tányérjához, és folytatta a vacsorát. Mivel majdnem megfulladt miattam, értelemszerűen nem mertem odanézni, hanem a nyakamat behúzva ettem tovább a vacsorámat, teljesen megilletődve. A következő pillanatban az étkező ajtaja kinyílt, és hét szervező lépett be, sorban, egymás után. Az asztalok között mászkálva odahajoltak a csapatokhoz, és mindenki elé leraktak egy borítékot. A teremben néma csend lett, a villák megálltak a levegőben, a kezek mozdulatlanná váltak szájakhoz emelt poharakkal, a mondatok második fele soha nem fejeződött be. Az egyik szervező elhaladva mellettünk letett elénk egy piros borítékot, majd gyorsan tovább is állt. Összesen talán egy percet sem vett igénybe a művelet, mindenkinek kiosztották a saját csapatszínükkel ellátott borítékot, és már ki is mentek az étkezőből, maguk mögött hagyva a mély döbbenetet és letaglózottságot.

– Gyerünk, nyissuk ki – kapcsolt elsőként Bernadett, és a borítékhoz nyúlt.

A tányérunkat félretolva, visszatartott lélegzettel vártuk, hogy mi szerepel benne, összesen annyit tudva, hogy ez egyéni feladat lesz.

Az étkezőben néma csend volt, csupán azt lehetett hallani, ahogyan egyszerre nyílik tizennégy boríték. Bernadett feltépte, majd kihúzta belőle a feladatot jelző képet, mire mind a négyen fölé hajoltunk.

A mellékelt fotó egy csendéletet ábrázolt egy tóval és a körülötte lévő erdővel. Elsőre rávágtam volna, hogy egy vizes feladat következik, legalább a versenyzők felének legnagyobb örömére, de… Az eddigiek alapján, és a szervezőket megismerve a feladvány megoldását a részletekben kellett keresni. Az, hogy egy tóról kaptunk képet, túlságosan egyszerűnek tűnt, emiatt pedig gyanússá vált. Tüzetesebben szemügyre vettem a képet, amíg a többiek halkan beszélgettek.

– Mit gondoltok? – kérdezte Zsombi.

– Én vágom ezt a helyet – jegyezte meg Lóri a legnagyobb meglepetésünkre, ezért kérdőn pillantottunk rá. – Felsőtárkány – tette hozzá magyarázatképpen.

– Jártál már itt? – mutattam a fotóra.

– Ja, tavaly néhány sráccal a teremből csináltunk egy kerékpártúrát… Be is durrant a vádlim – mesélte.

Bernadett és Zsombi érdeklődve hallgatták, én pedig összehúzott szemöldökkel a fotóra meredtem, és alaposan megfigyeltem a részleteket. A képen többen is szerepeltek, voltak padon ülők, valaki kutyát sétáltatott, mások horgásztak. A tavon egy csónak ringatózott a vízen, egy gyerek sárkányt eregetett, a kép szélén azonban feltűnt egy csapat…

– Lóri, zseni vagy – közöltem elismerően pillantva rá.

– Én? – döbbent meg teljesen a kijelentésemen, és látszott rajta, hogy ezzel a bókkal nem sűrűn találkozik. Vagy talán soha.

– Te – erősítettem meg, aztán a többiek felé fordítottam a képet. – Nézzétek – mutattam rá a mutatóujjammal a kép szélén lévő biciklis csapatra. – Ez a megoldás.

Bernadett, Zsombi és Lóri is elgondolkodva meredt a fotóra, aztán összenézve valamennyien bólintottak.

– Azt mondod, van ott egy bicikliút? – suttogott Bernadett Lórinak.

– Aha – helyeselt. – Izzasztó egy dolog, kemény terep – tette hozzá.

– Mit írnak, hány versenyzőt kell küldenünk? – kérdezte Zsombi, mire megfordítottam a képet, és leolvastam az instrukciót.

– Két fő a csapatból – mondtam.

– Akkor igazatok lesz, és biciklitúra a feladvány – értett egyet Zsombi. – Reméltem, hogy a sárkányeregetéssel lesz összefüggésben a feladat, de… – nézte meg újra a képet – ott van elrejtve a biciklis csapat, ha Lóri azt mondja, volt már ilyen túrán, pont ezen a helyszínen, akkor… Akkor megvagyunk – bólogatott. – A kérdés az, hogy kit küldünk.

– Szerintem egyértelmű – néztem felváltva Bernadettre és Lórira, akik rögtön értették a célzást. Mivel a Szirtesből Kocsis kettőjüket szánta az erőnléti feladatokra, nem is volt kérdés, hogy egy felmerülő túrára ők ketten mennek.

– Vállalom – szólt Bernadett határozottan.

– Én is – tette hozzá Lóri.

– Szuper, akkor megyek, és beadom a jelentkezéseteket – állt fel az asztaltól Zsombi. – Meg szólok Máténak, hogy mire jutottunk – indult meg, de Bernadett megragadta a karját, és visszahúzta.

– Ne! – mondta ki határozottan.

– Mi? Miért ne? – csodálkozott el Zsombi, és úgy tűnt, tényleg nem érti, mi ezzel a probléma.

– Mert ez egy verseny – közölte Bernadett.

– Tudom, hogy egy verseny, de nem értem, miért lenne gond, hogy elmondom a barátunknak, hogy mit találtunk – rázta meg a fejét.

– Azért, Zsombi, mert nekik is adott a lehetőségük, hogy kitalálják. Maguktól – vitatkozott Bernadett.

– De… Mindig megkérdezi, hogy mire jutottunk. És meg szoktuk dumálni. Most is megkérdezi majd, akkor mit mondjak? Hazudjak valamit?

– Nem kell hazudnod, elég, ha annyit mondasz, hogy erőnlétire készülünk. Csak ne részletezd – tanácsolta Bernadett.

– Nem értem, eddig is segített nekünk Máté, most mi meg nem segítünk neki? – tárta szét a karját. Csendben hallgattam a beszélgetésüket, amibe már Lóri is beleszólt:

– Zsombika, igaza van Bernadettnek. Ez egy verseny, versenyzünk más csapatokkal, ha elmondjuk nekik, hogy cangázás lesz a feladat, akkor ők is arra készülnek fel, és simán kiejthetnek minket.

– Tizennégy csapat van versenyben, pont nem Mátéék miatt esnénk ki… – forgatta a szemét Zsombor sértődötten.

– Ha nem érted meg, amit beszélünk, akkor kénytelen leszek szólni Kocsisnak – közölte Bernadett kíméletlenül, mire a kilencedikes az eddigieknél is meglepettebben nézett körbe. Bernadett feszülten bámult rá, állva a szemkontaktust, mire Zsombi félrefordult Lóri irányába, aki leszegett fejjel ült, és a villájával a vacsorájában turkált. Végül Zsombi megállapodott rajtam, és széttárt karral nézett rám.

– Hanna? Te is azt mondod, amit ők? – kérdezte tőlem, tudva, hogy rajtam áll minden. Ha neki adok igazat, akkor kettő a kettő ellen, ha viszont Bernadettékkel értek egyet, akkor Zsombi egyértelműen kisebbségbe kerül, és a vita lezárva. Sóhajtva végiggondoltam a hallottakat, a fejemben felsorakoztattam a pró és kontra érveket, miközben körbenéztem a teremben. Minden csapat kupaktanácsot tartott a saját asztalánál, szinte suttogva beszéltek, közel hajolva egymáshoz, hogy véletlenül se hallja senki, miről tanácskoznak. Az arany csapat tavalyi nyertesei még az asztaluk körül kis kört alkotva egymás vállát is átfogták, nehogy valaki odaférkőzhessen, ami által úgy néztek ki, mint egy amerikaifoci-team. Félrenézve a sötétzöld infósait figyeltem meg, akik annyira féltek attól, hogy kihallgatják őket, hogy a telefonjukat nyomkodva kommunikáltak egymással messengeren. Amikor az egyikük üzent, a többiek leolvasták, és bólintva visszaírtak neki. A fekete csapattagok halkan diskuráltak, Csenge a fotót nézegetve valamiféle felfedezést tett, és a száját takarva súgta a többieknek, hogy mit gyanít. Mindenki nagyon titkosra vette a rejtvény megoldását, többek között Mátéék is a sárga csapatból, ezért hosszasan kifújtam a levegőt, és fejcsóválva néztem Zsombira.

– Bocs, Zsombi, de ebben a többiekkel vagyok… – kezdtem. – Én is nagyon kedvelem Mátét, és másokat is, viszont… Viszont Bernadettnek és Lórinak igaza van abban, hogy a saját esélyeink romlanak, ha előre segítünk másoknak. Pár órája majdnem kiestünk, jó lenne, ha most magunkra koncentrálnánk, ahogyan mindenki teszi – mutattam körbe. – Ne felejtsük el, hogy miért vagyunk itt – tettem hozzá gyorsan.

– Nem értek veletek egyet, de jó, legyen – duzzogott Zsombi, és a verseny során először ütközött ki az, hogy fiatalabb, és sokkal, de sokkal tapasztalatlanabb nálunk. Eközben úgy tűnt, Mátéék befejezték a saját megbeszélésüket, mert mind a négyen felálltak az asztaluktól. Eldöntötték, hogy kit küldenek.

– Na, mi újság, piros csapat? – lépett mellénk vidáman.

– Helló, haver. Minden oké, és veled? – váltott át Lóri, elrejtve az előbbi konfliktus jeleit az arcáról, és szórakozottan pillantott fel a srácra.

– Velem is. Mit gondoltok, mi lesz ez? – kérdezte Máté az asztalon heverő képre mutatva.

– Erőnlétire számítunk – válaszolta Bernadett szűkszavúan.

– Ja, mi is – bólogatott. – Küldjük a két úszónkat, Tibit és Mírát.

– Jó döntés – biccentett Bernadett.

– Tőletek ki megy? – érdeklődött.

– Bernadett és én – felelte Lóri.

– Klassz. Akkor nagyjából egyre számítunk – mosolygott, és körbenézve a társaságunkon, azonnal észrevette, hogy valami nem stimmel. – Baj van? Zsombi, meg se szólalsz, minden rendben?

– Igen, csak megviselte, hogy ma majdnem kiestünk – válaszolta meg helyette Lóri, mire a kilencedikes rezzenéstelen arccal állt, és semmit nem reagált.

– Azt, mondjuk, elhiszem. Nem sokon múlott – veregette meg Máté a kilencedikes vállát, aztán mosolyogva körbenézett. – Na, lépek, még dumálok kicsit másokkal is. Később találkozunk – indult meg, és vidáman átsétált a sötétzöld csapathoz, hogy megkérdezze tőlük is, mire számítanak a következő feladatnál.

– Most ettől jobb? – fonta össze maga előtt a karját Zsombi. – Rossz a hangulat nálunk, ezért elment másokkal dumálni – közölte sértődötten, és a borítékot felvéve az asztalról duzzogva otthagyott minket.

– Hát ez elég kemény – húzta el a száját Lóri.

– Hisztizzen csak. Majd abbahagyja – vonogatta a vállát Bernadett úgy, mint aki tudja, százszázalékosan igaza van, és ezzel kapcsolatban nem is kíván vitába bocsátkozni.

A körülöttünk lévő versenyzők még valamennyien a közelgő feladatról diskuráltak, Mátéék után szinte mi voltunk csak, akik már le is adták a jelentkezők neveit, de mivel volt egy kis nézeteltérés köztünk csapaton belül, hamar szétszéledtünk, mindenki elvonult külön-külön.

Az étkezőből kilépve a focipálya felé indultam, hogy sétáljak egy kicsit. A pálya teljesen üres volt, csak egyetlen versenyző ült előtte a fűben, felhúzott térdeire görnyedve. Mosolyogva odaléptem Zsombihoz, és szó nélkül leültem mellé. Természetesen érzékelte a jelenlétemet, de nem nézett rám, csak az állát támasztva a térdén, meredten bámulta az üres pályát. Így ültünk egymás mellett percekig, teljes némaságban, és az erdő hangjait hallgattuk.

– Minden oké? – kérdeztem végül, amikor úgy ítéltem meg, elég időt kapott a duzzogásra, és lassan befejezhetné.

– Tök mindegy, leszavaztatok – felelte sértetten. Egy afféle „kis hülye” nézéssel ajándékoztam meg, aztán a szememet forgatva megráztam a fejem.

– Zsombi, hidd el, hogy ez nem ellened szólt. Hanem a csapatunk mellett – magyaráztam.

– Akkor is szemétség. Mit ártott nekünk Máté? Állandóan segít…

– Ez azért így, ebben a formában nem igaz – ingattam a fejem. – Sokat érdeklődik, igen. De azért ő is tisztában van azzal, hogy ez egy verseny, és elsőnek mindig a saját csapata érdekeit nézi…

– De…

– Egyébként pedig – szakítottam félbe – honnan tudod, hogy nem tudja a biciklizést? Mi van, ha ők is rájöttek? És egyszerűen csak megtartják maguknak ezt az információt? – néztem rá kérdőn.

– Azt nem hiszem – rázta meg a fejét határozottan.

– Miért nem? – érdeklődtem. – Azért ezt nem olyan nehéz kitalálni. Miskolci csapat, szerinted nem ismerték fel a helyszínt azonnal a fotón? Nem látják, hogy vannak rajta biciklisek? – kérdeztem.

Zsombi a szavaimat hallva hosszasan elgondolkodott.

– Akkor elmondta volna…

– Miért mondaná el? – kérdeztem. – Ők is tudják, mi is tudjuk, és ennyi. Nem cseréltünk információt. Ez egy verseny, ami így működik – magyaráztam.

– Jó, de Bernadett és Lóri…

– Ezt ne csináld – kértem halkan. – Ne menj nekik valaki más miatt. Ugyanúgy a te érdekeidet is nézik, ahogyan a sajátjukat is, mert egy csapat vagyunk, és attól, hogy neked valami nem tetszik, ez még így van – mondtam. – Zsombi, klassz, hogy itt ennyi kedves és jó fej ember van, én is megkedveltem ez alatt a rövid idő alatt több versenyzőt is, de… A végén egy csapat marad, napról napra fogyunk, és az elsődleges cél a bennmaradásunk. Ezért jöttünk.

– Oké – fújta ki a levegőt, és úgy tűnt, végre megértette, amit mondani szeretnék neki. – Köszi, Hanna.

– Nincs mit – mosolyogtam rá kedvesen.

– De azért most… Mehetek Mátéékhoz? – kérdezte.

– Persze.

– Te nem jössz? – kérdezte.

– Nem, én most nem, telefonálni akartam, meg még… – sóhajtottam, aztán inkább legyintettem. – Menj csak – engedtem el. – De azért – tettem hozzá –, ha összefutsz Bernadett-tel vagy Lórival, szerintem velük is válts pár szót – tanácsoltam.

– Mert hülyén viselkedtem? – húzta el a száját Zsombi.

– Mert hülyén viselkedtél – biccentettem mosolyogva.

A kilencedikes elment, én pedig ott maradtam egy kicsit az üres focipályát nézve, majd amikor egy béka brekegését túlságosan közelről hallottam meg, inkább úgy döntöttem, hogy visszamegyek a tábor frekventáltabb részére. A kerítésnél állva telefonáltam apunak, beszámoltam neki az újabb feladatról, és arról, hogy miként fejtettük meg, Lórinak hála, aztán említettem neki Zsombi viselkedését is. Szemmel láthatóan aput elgondolkodtatták a hallottak.

– És akkor nem mondtátok el a sárga csapatnak, hogy ti rájöttetek a feladatra – értelmezte.

– Nem, mert…

– Mert ez egy verseny – fejezte be helyettem.

– Hát igen – ismertem be. – Lehet, hogy semmiség, és egyébként is, szerintem sok csapat rájött a képből, sőt, még az is előfordulhat, hogy nem is ez lesz a feladat… Egy biztos, Zsombi nagyon sokat van a sárga csapattal, szinte többet, mint velünk – meséltem, aztán összehúztam a szemöldököm, és a videóhívásba belehajolva néztem apu mellett a nappalinkban lévő asztalt. – Te egyedül jengázol? – kérdeztem.

– Nem, dehogy – szépítette.

– De látom, hogy ott van! – közöltem, egyértelműen apu mellé mutatva a kijelzőmön.

– Nem, csak pakoltam, és…

– És magától egymásra rakódott – néztem rá cinikusan.

– Jó, beismerem, játszottam vele egy kicsit. Unaloműzőnek tökéletes – magyarázta, nekem pedig összeszorult a szívem, amikor rájöttem, mennyire végtelenül hosszúnak érezheti az estéket teljesen egyedül.

– Sajnálom, hogy eljöttem erre a baromságra – mondtam ki dühösen, teljesen átfordulva az előző élménybeszámolómhoz képest.

– Ne, ne, ne! Ne csináld ezt – szólt rám apu ijedten. – Nézd csak. Már nem is játszom egyedül – mondta, és fél kézzel lesöpörte a felépített tornyot. A fa téglatestek összezuhanva szétszóródtak, apu pedig a lehető leglelkesebben nézett a kamerába. – Hol is tartottunk? – kérdezte.

Még pár percet beszéltünk, ami idő alatt apu érdeklődött néhány dologról, miközben minden erejével azon volt, hogy meggyőzzön, egyébként remekül megvan egyedül. Válaszolgattam a kérdéseire, közben pedig kínzó bűntudat gyötört, amiért úgy alakult, hogy a napja fénypontja jelenleg az a pár perctől egy óráig terjedő időszak, amikor tudósítok neki a versenyről vagy a táborról. A maradék keserves huszonhárom óra pedig úgy telik neki, hogy várja a hívásom, vagy egyedül jengázik otthon. Emiatt borzasztóan éreztem magam, és minden addigi probléma, mint például a majdnem kiesésünk, vagy éppen a Zsombival való konfliktus, túlságosan banálisnak tűnt az otthon hagyott, totálisan szétesett és kilátástalan életünkhöz képest. Miután leraktuk, gondolkodás nélkül felhívtam a nagyit. Időközben besötétedett a táborban, így a fák tövében szinte észrevehetetlen voltam. Ez a nagyinak is feltűnt, mert amikor fogadta a videóhívást, hunyorogva meredt a szinte fekete kijelzőre.

– Mondd, hogy nem rabolt el egy medve – mondta a szemét forgatva. Visszatartott nevetéssel fordultam el, hogy a távoli padoknál lévő fény valamennyire megvilágítsa az arcomat, majd amikor némileg látszódtam a videóban, megráztam a fejem.

– Nem, semmi ilyesmi nem történt – szóltam. – Apu miatt hívlak – tértem a tárgyra.

– Mit csinált már megint az a kis gézengúz? – kérdezte a nagyi, és a szavait olyan maró gúny itatta át, hogy elkerekedett szemmel néztem a kijelzőmre. – Elnézést, szóval mi van vele? – javította ki magát, amikor észrevette a döbbenetemet.

– Csak… Csak nagyon egyedül van. Láttam a videóhívásunk alatt, ahogyan jengázik – meséltem.

– És mit vársz tőlem, menjek át hozzá, és építőkockázzak vele? – kérdezte szórakozottan, aztán látva, hogy erre nem reagálok, letaglózottan meredt rám. – Ugye, nem ezt várod tőlem, Hanna?

– Nem, vagyis… Nem tudom. Rettenetesen hosszúak lehetnek az esték, mi lenne, ha… Csinálnátok valamit? Online játék, vagy nem tudom – próbálkoztam.

– Na, ide figyelj – kezdte a nagyi kimért hangon. – Miattad már megkérdeztem, hogy van, pedig egy cseppet sem érdekel. Megkérdeztem, szüksége van-e valamire, csupán udvariasságból, bízva abban, hogy a válasz nemleges lesz. Reméltem, hogy ennél többet nem vársz tőlem, de az, hogy most az apád szórakoztatását kéred tőlem, az több, mint pofátlanság. Harmadik napja vagy ezen az éhezők akármilyén, és már most többet tettem apádért, mint amit még valaha akartam egész életemben tenni érte, úgyhogy álljon meg a menet, kisasszony, mert ha valóban tizennégy napot leszel a Survivorban, akkor nem tudom, mit találsz ki a végére – hadarta, én pedig szomorú mosollyal az arcomon, csendben hallgattam.

– Rendben, megértem, köszönöm az eddigieket is – feleltem végül, halkan ejtve ki a szavakat. A nagyi összehúzta a szemöldökét, és felháborodottan feltette a mutatóujját.

– Na nem, Hanna, ezt már nem! – mérgelődött. – Ne gyere most nekem az ártatlan pofiddal, meg a mártírkodó „köszönöm az eddigieket is” szövegeddel, tudom, hogy mire megy ki a játék, ismerlek, ha elfelejtetted volna, az unokám vagy, nem hat meg a trükközés! – fenyegetőzött.

– Rendben – biccentettem csalódottan.

– Hát ez nem igaz – fújtatott. – Hagyd már abba!

– Nem csinálok semmit! – közöltem védekezőn.

– Ó, dehogynem – meredt a kamerába gyanúsan méregetve. – Mit mondtál, mit csinál a hülye apád? – kérdezte. – Legózik?

– Jenga – javítottam ki, holott tudtam, hogy szándékosan mondta rosszul, ezzel is kifejezve, hogy mennyire nincs kedve ehhez az egészhez.

– Óriási – forgatta a szemét. – Tud römizni?

– Azt hiszem – biccentettem visszatartva a nevetésemet.

– Jó, nem bánom, teszek egy próbát, küldök neki egy meghívót az online játékomhoz, aztán ha jön, jön, ha nem, akkor nem – közölte felszegett állal.

– Nagyon köszönöm – néztem rá hálásan.

– Hát köszönd is – fújtatott tovább. – Egyébként – váltott témát hirtelen. – Ugye, nem kell kukacokat ennetek, vagy belsőségeket nyersen? – érdeklődött.

– Nagyi, ez nem egy tévés reality. Nem kell ennünk semmi szokatlant. Sőt, egymást sem kell megölnünk – magyaráztam sokadszorra. – Ez az Iskolák Országos Versenye – tettem hozzá magyarázatképpen.

– Értem. Nos, lehetne az is egy feladat, hogy keressetek egy embert a világon, aki tudja, hogy az micsoda – humorizált, én pedig elnevettem magam és megráztam a fejem.

– Nem rossz dolog ez – ismertem be.

– Látom – mondta, hosszasan analizálva az arcomat a gyér világításban. – Jó hatással van rád. Egy kicsit kivirultál – dicsért meg.

– Nem volt tervben – fintorogtam.

– Hanna, az még nem bűn, ha jól is tudod érezni magad. Nem vesz el semmit abból, amit valójában érzel. Csak hozzátesz egy kicsit máshoz – mosolygott rám szomorúan.

– Annyira hiányzik! – mondtam ki hirtelen, és felfelé nézve pislogtam a sötét égbolt felé, megpróbálva megakadályozni, hogy a könnyeim végiggördüljenek az arcomon.

– Nekem is – suttogta a nagyi rekedten. – Minden pillanatban – tette hozzá, én pedig a szememet megtörölve bólintottam, és úgy éreztem, mintha valami összepréselné a mellkasomat. Annyira szorított, hogy nem bírtam mélyet sóhajtani, a levegőt szakaszosan tudtam beszívni, mint amikor valaki órákig bőg, végül pedig már könnyek nélkül, csupán reflexből görcsös a légvétele. – Na! – szólt rám a nagyi, akinek egy pillanat alatt megváltozott a hangsúlya, és újra kemény lett, amilyennek megszoktam. – Szólok az apádnak – mondta.

– Köszönöm. És jó kártyázást nektek – mondtam ki furcsán, aztán elköszöntem a nagyitól, és a kezemben tartottam pár pillanatig a telefont, tudva, hogy ezzel még nincs vége. És igazam volt, mert a kijelzőn hamarosan apu üzenete jelent meg. Csupán a szalagot olvastam le, és akaratlanul is felnevettem. A következőt írta: „Hanna! A nagyanyád römizni akar velem. Tudsz erről valamit? Írj, ha megkaptad!” Szándékosan nem nyitottam meg az üzenetet, hogy ne kelljen megmagyaráznom, majd ahogyan a faházsorok felé indultam, már el is ment a telefonomról a hálózat, így elérhetetlenné váltam. Úgy ítéltem meg, talán jobb, ha erről a programjukról nem is tudom meg a további részleteket.

A házak feletti halvány világításban elsétáltam az utolsóig, és bementem a sajátunkba, ahol Csengét és Zsanettet találtam. Mindkét lány Zsanett ágyán feküdt, párnákkal felpolcolva a fejüket, és a Csenge ölében lévő tableten néztek valami filmet.

– Bernadett? – érdeklődtem.

– Úszni ment – felelte Zsanett, fel sem nézve a táblagépből. – Jössz filmet nézni? Szorítunk neked helyet – ajánlotta fel kedvesen, mire odaléptem melléjük, és lenéztem a tabletre.

– Köszi, de nem – mondtam határozottan, egyetlen jelenetből felismerve a tinidrámát, és felvettem a pulcsimat az ágyamról, belebújtam, állig felrántottam a cipzárt, majd az ajtó felé indultam.

– Biztos? Marha jó film, csak elég szomorú, mert meghal a fősz… – akadt meg Csenge, majd rádöbbenve, hogy valószínűleg tapintatlan, elharapta a mondat végét, és zavarában legyintett. – Semmi, nem is olyan jó.

Bátorító mosollyal néztem rá, hogy biztos lehessen abban, semmi rosszat nem mondott, majd kimentem a faházból. Nem azért nem néztem velük a meghalós tinifilmet és hagytam ki a sírós-lányos programot, mert kiborítanának a látottak, vagy a mozi drámaisága, hanem azért, mert feldühítene egy újabb szarkupac film arról, ahogyan idealizálják és romantizálják a betegséget, mint olyant. Utálom ezeket a könnycsalogató, nyálas alkotásokat arról, ahogyan egy teljesen egészségesnek tűnő szereplő haldoklik, ami annyiból áll, hogy sokszor néz a távolba, majd egyszer csak ledől, elfordítja a fejét és meghal. Hú, de marha reális. Képtelen voltam ilyeneket nézni, mert talán az egész életem kevés ahhoz, hogy ne ébredjek fel éjjelente rémálmomból, azt látva, ahogyan a világon a legfontosabb személy szó szerint elfogy előttem, hogy ne érezzem az orromban a betegség édeskés szagát, hogy ne tapasztaljam a tehetetlenséget, hogy szinte át ne szúrja a csontja a lefogyott és összegyűrődött bőrét. Ne lássam emberi méltóságától megfosztva, ágytállal a kezében hányni egy kórházi ágyon, mert annyi ereje nincs, hogy felálljon, és kimenjen a mosdóba. Ne lássam kihullva a haját, ne lássam, ahogyan esélytelenül küzd, és ne tudjam, hogy ő pontosan tudja, ebben a harcban már nincs esélye. Gyűlölöm a filmekben, ahogyan szépnek, sőt, szinte pozitívnak állítják be a halált és a betegséget. A sötétben sétálva dühösen letöröltem a könnyeimet, és próbáltam kifújni magam, miközben odaértem a medencéhez. Idióta filmek és a romantizált halál. Majdnem valóságos. Majdnem.

Leültem a medence szélére, és a vízben úszó Bernadettet néztem, aki éppen akkor végzett egy újabb hosszal, és kimászott a másik oldalon. A testéről és egyrészes fürdőruhájáról lehulló vízcseppek kisebb pocsolyává álltak össze a lába körül, miközben felkapta a törülközőjét, és gyorsan maga köré tekerte. Akkor vett észre engem, és csodálkozva nézett rám:

– Hát te?

– Bent voltam a házban, de a lányok valami olyat néznek, ami engem nem érdekel, úgyhogy… Kijöttem hozzád – mondtam.

Bernadettet meglepte a válaszom, ezért a haját törölve átgondolta a hallottakat, és bólintott.

– Kösz. De már végeztem.

– Nem baj – legyintettem. – Izgulsz a feladat miatt?

– Nem – vágta rá.

– Akkor jó, ennek örülök – mosolyodtam el. – Beszéltem Zsombival, azt hiszem, sikerült vele megértetnem azt, ami miatt a konfliktus volt – meséltem.

– Örülök – válaszolta Bernadett szűkszavúan.

A jelek szerint ezt megbeszéltük, ezért elővettem a telefonomat, és megnyitottam rajta a játékomat, miközben minden erőmmel azon voltam, hogy ne kaparjam el a kézfejemen lévő szúnyogcsípést, ami a Bükkbe érkezésem óta sorrendben a tizenhetedik volt a testemen.

– Akkor én megyek, ha nem bánod… – zökkentett ki a gondolataimból Bernadett, és látszott rajta, hogy nem igazán tudja, mitévő legyen, tekintettel arra, hogy végzett az úszással, én pedig a medence szélén ülve játszottam.

– Nem, dehogy, menj csak – néztem fel rá.

– Te még maradsz?

– Igen – feleltem.

Bernadett összehúzott szemmel nézett rám, és a papucsába belebújva magára kapta a vízilabdás köntösét, majd mellettem elsétálva megjegyezte.

– Már volt itt, előtted ment el, elkerültétek egymást.

– Kire gondolsz? – fordultam utána csodálkozva, de Bernadett válasz nélkül hagyott, nyilván azért, mert pontosan tudta, hogy én pontosan tudom, kire gondol.

Egyedül maradva ültem tovább a medence szélén, és a telefonomon játszottam. A mellettem elhaladók már lefekvéshez készülve sétáltak vissza a faházakba, én pedig elgondolkodtam azon, hogy Csengéék hol tarthatnak a filmben. A jelenet alapján, amibe belenéztem, már szörnyen rossz állapotban volt a szereplő, mert hosszasan nézett fátyolos és meghatónak szánt tekintettel a kamerába, így gyorsan kimatekoztam, hogy egy nagyjából kilencven perces film olyan hetven-hetvenkettedik perce körül történhet mindez, pont mielőtt a dráma a tetőfokára hág. Akkor még durván tizennyolc-húsz perc maradhatott a stáblista nélkül, de azóta kijöttem, és váltottam pár szót Bernadettel, így ha még cirka tizenkét percet eltöltök a medencénél, és ráérősen visszasétálok, akkor nagyjából a vége főcímre és a lányok sírására érek vissza. Oké, gondoltam, és tovább játszottam a telefonomon, majd a tizenkét perc elteltével feltápászkodtam, azzal a szándékkal, hogy visszamenjek a házba. A telefonomat a zsebembe mélyesztettem, és már indultam volna, amikor is lépteket hallottam a sötét házsor felől. Bernadett szándékos elszólása miatt nem számítottam társaságra, azonban a lépteket hallva valamiféle megmagyarázhatatlan izgalom fogott el, ami miatt ösztönösen visszaültem, és újra előszedtem a telefonomat, miközben a legnagyobb meglepetésemre egy konkrét személy érkezésében reménykedtem, tudva, hogy csalódott leszek, ha nem ő érkezik. De ő volt az. Kornél szemben, a medence túloldalán megállva lepakolta a cuccait, és szórakozottan nézett át felém a víz felett. Nem szólt egy szót sem, én sem szóltam semmit, csak játszottam, miközben a kajakos srác levette a pólóját, és fejest ugrott a vízbe. A mosolyomat elfojtva játszottam a telefonommal, és azon agyaltam, hogy miért jött ki úszni másodszorra is. Hiszen Bernadett elszólása alapján már egyszer járt a medencénél, amikor elkerültük egymást. Tagadhatatlanul jó érzéssel töltött el, hogy ennek valószínűleg én vagyok az oka, ahogyan tagadhatatlan volt az is, hogy én sem véletlenül kötöttem ki a medencénél. Ezt magamban azzal magyaráztam, hogy az elmúlt napok tapasztalatai alapján, kezdve a nem kifejezetten hétköznapi első találkozásunktól, a versenyen elért közös eredményünk és a szótlanul töltött kajálásunkon át egészen az instás hülyülésig, egyszerűen szerettem, ha Kornél a közelben van, mert valamilyen különös okból kifolyólag megnyugtatóan hatott, akkor is, ha szinte alig kommunikáltunk egymással. Ő volt az a srác, akivel jó volt hallgatni, és ezt egyszerre találtam aggasztónak és izgalmasan érdekesnek is. A sudoku-appom jelezte, hogy újabb rekordot döntöttem, amire elégedetten bólintottam, és új játékot indítottam, amikor is Kornél egymás után több hosszt leúszva megpihent előttem. Karjával a medence szélén megkapaszkodva érdeklődve pillantott rám a vízből, mire félretettem a telefonomat, és a szemébe néztem.

– Szóval… Újra összefutottunk itt, Újvári Hanna? – jegyezte meg szórakozottan.

– Igen – bólintottam mosolyogva. – Micsoda véletlen – tettem hozzá, jelezve, hogy azért ezt valamennyire így alakítottuk.

Kornél vigyorogva vette a lapot, és ellökte magát a medence falától.

– Aha. Elég nagy szerencse, pont most vagyok itt ma először, egyáltalán nem jártam itt egy órája, és jöttem vissza most azért, hátha itt talállak – magyarázta, beismerve és akaratán kívül is megerősítve, amit Bernadett állított, mire visszatartott mosollyal néztem, ahogyan lassú hátúszással távolodik.

– Igen, az úgy elég béna lett volna – bólintottam, és zavartan a fülem mögé tűrtem egy hajtincsemet. – Én sem voltam csalódott, amikor Bernadett mondta, hogy elkerültük egymást, és nem azért ültem vissza rögtön, amikor lépteket hallottam, mert mégis rád számítottam – szóltam, megerősítve benne azt, hogy nem egyedül csinált hülyét magából.

Kornél a beismerésemre röhögve bólintott, és a hátúszásból megfordulva mellúszásba váltott át, én pedig kihasználva, hogy ezúttal nem lát, széttártam a karomat amolyan „és most?” mozdulattal, majd amikor ismét láthatott, felöltöttem a pókerarcomat, és úgy tettem, mintha teljesen mellékes lenne, hogy mit mondtunk az előbb egymásnak. Kornél megkapaszkodott előttem a medence szélében, és mosolyogva nézett fel rám, kifésülve a szemébe lógó vizes hajtincseket.

– Akkor, Újvári Hanna, a véletlennek köszönhetően újra mindketten itt – jegyezte meg ironikusan.

– Igen – feleltem visszatartott nevetéssel.

– Még egy dolog, amit megtudtam rólad. Már egész hosszú a lista – gondolkodott.

– Például? – csodálkoztam el.

– Oké – bólintott, és mély levegőt vett, jelezve, hogy felsorolás következik. – Nem szereted a vizet, helyette inkább deriválsz és integrálsz – kezdte. – Nem használod az Instádat nagyjából másfél éve, és a leírásban lévő YouTube-linkre kattintva a csatornád is azóta áll. Pedig a videók alapján igazán szórakoztató Minecraft-gameplayeket csináltál, és egészen nagy nézettségű volt a csatornád. Sokat telefonálsz, szinte mindig, amikor látlak, és amikor csak találsz térerőt. Ha gondolkozol, vagy zavarban vagy, a füled mögé tűröd a hajad, vagy a karkötődet tekergeted. Sokszor tűnsz szomorúnak, pedig sokkal jobban áll, ha mosolyogsz – nézett a szemembe kedvesen, miközben én elfojtott lélegzettel hallgattam, hogy milyennek is lát kívülről. Kornél a vízben lebegve, fél karral kapaszkodva a medence peremébe, másik karjával az ölemben lévő telefonra mutatott, és folytatta: – Állandóan játszol valamit, és mindig be van dugva a füled, de szerintem nem szól zene, mert tökéletesen hallod, ami körülötted történik. És… – lökte el magát, és háton elúszva befejezte a felsorolást: – itt a barátod – mondta.

– Mi? – ráztam meg a fejem, mert az utolsó megjegyzése valahogy nem illett a képbe.

– Hé, hé, hé – ragadta meg valaki a vállamat hátulról, és mivel nem számítottam senkire, összerezzentem az ijedtségtől. – Megijesztettelek? – mosolygott rám Máté.

– Egy kicsit – ismertem be.

– Bocs, nem volt szándékos. Mit csináltok? – kérdezte, felváltva nézve rám és a vízben lévő Kornélra.

– Hát, én játszom – vettem a kezembe a telefonomat –, Kornél pedig – mutattam a vízbe, gondolva, hogy ez nem szorul bővebb magyarázatra.

– Mit játszol?

– Sudoku – fordítottam felé a telefonomat.

– Te kis kocka – nevetett fel, fél karjával átölelve a vállamat. – Na, itt vannak a többiek is – fordult hátra, mire én is odanéztem.

Egy nagyobb társaság érkezett meg a medencéhez, köztük volt a sárga csapatból Máté mellett a nyelvtanos Marci, a mieink közül pedig Zsombi. A társasághoz tartozott még a fekete csapatból Bence, és a lila csapatból mind a négy szinkronúszó lány. Máté bedobta a vízbe a labdát, amit addig a kezében tartott, és beugrott utána, mire a többiek követték a példáját. Egy pillanat alatt megborult az idilli nyugalom, és kezdetét vette a röhögés, labdázás, egymás lenyomása a víz alá, és a gumi unikornison való fennmaradásra tett kísérletek. Úgy tűnt, azok a csapattagok, akik nem mennek a következő feladatra, nem szándékoztak idő előtt lefeküdni, hanem elfoglalták magukat. Akár az étkezőben netezéssel, akár egy késő esti medencézéssel.

Kornél megállás nélkül úszta le a hosszakat, kikerülve a vízben őrjöngő társaságot, én pedig szótlanul üldögéltem, és sudokuztam, majd egy idő után, amikor esélytelennek láttam, hogy ebből újra nyugalom lesz, feltápászkodtam.

– Hová mész, Hanna? – kiáltott ki a vízből Máté, mire a többiek is felém fordultak.

– Egy kicsit hűvös van, visszamegyek a házba – feleltem.

– Miért nem jössz be inkább a vízbe? – kérdezte, furcsállva, hogy inkább fagyoskodok mozdulatlanul a medence szélén, mintsem bemenjek a vízbe, és ússzak, amitől nyilván felmelegednék.

– Inkább kihagyom – mosolyogtam rá.

– Hát jó. Akkor jó éjt neked – intett Máté.

– Köszönöm, nektek pedig jó szórakozást – néztem körbe, és integettem a társaságnak, miközben fél pillanatra megállapodott a tekintetem Kornélon, aki éppen a hossz felénél tartott. Tőle nem tudtam elköszönni.

Magam előtt összefont karral sétáltam vissza a házsor előtt a miénkig, majd beléptem az ajtón. Legnagyobb meglepetésemre még égett a villany, mindhárom lakótársam ébren volt, és valamennyien az ágyukon térdeltek.

– Mi történik? – torpantam meg a küszöbön, megpróbálva értelmezni a nem hétköznapi látványt.

– Hanna, de jó, hogy jössz! – nézett rám Zsanett hálásan. – Nem találjuk!

– Mit? – kérdeztem.

– Egy bazinagy szarvasbogár volt az ágyamban! Akkora, mint a fejem! – mesélte Csenge rémülten.

– Azért ne túlozz – forgatta a szemét Bernadett.

– Mondom, hogy óriási volt!

– Ti is láttátok? – pillantottam felváltva Bernadettre és Zsanettre.

– Nem, én csak a sikításra riadtam fel – mondta Bernadett. – Kezdtük azzal, hogy telefon méretű. Aztán mostanra akkora lett, mint Csenge feje – morogta unottan. – Ha ilyen tempóban nő, akkor hamarosan nem fér el ebben a kis faházban – tette hozzá gúnyolódva.

– Igen? Hát nem tudom, mit szólnál, ha békésen aludnál, és egy ekkora dög sétálna át a fejeden! Brrr – borzongott meg Csenge az emléktől.

– Oké, de vajon hová tűnt? – néztem be az ágyam alá.

– Ne ott keresd. Ha igaz, amit Csenge mondott a méretéről, akkor talán bement a fürdőszobába tusolni – vihogta Zsanett. A beszólására akaratlanul is felnevettem, Csenge pedig pánikolva ugrott le az ágyáról.

– Nevessetek csak, de én nem alszom el így! – mondta, és megindult az ajtó felé.– Hívok segítséget! – közölte határozottan. – Hanna, van még kint valaki? – kérdezte tőlem.

– Igen, a medencénél – feleltem, Csenge pedig kiviharzott a házból, bevágva maga mögött az ajtót.

– Oké… – fordultam vissza zavartan. – Akkor addig én bemennék a fürdőszobába átöltözni – indultam meg.

– Vigyázz magadra – tanácsolta Zsanett. – Nehogy megzavard a mutáns szarvasbogarat.

– Nem fogom – ígértem meg, és mosolyogva beléptem az apró fürdőszobába, ahol a biztonság kedvéért azért körbenéztem, bár őszintén szólva a hallottak alapján kellően összezavarodtam, így minden logikát nélkülözve leginkább szemmagasságban kerestem a veszélyt.

Fogmosás után felvettem a tiszta pizsamámat, ami egy hosszú nadrágból és egy matek diákolimpiás pólóból állt, amit kilencedik óta nyűttem fáradhatatlanul, aztán visszamentem a szobába. Éppen akkor kopogtak a bejárati ajtón, mire odaléptem, hogy kinyissam, tekintve, hogy rajtam kívül Zsanett és Bernadett is az ágyukban feküdtek. Utóbbi már majdnem aludt.

– Ki az? – kérdeztem, mielőtt kinyitottam volna.

– Biztos a szarvasbogár – dünnyögte Bernadett félálomban.

– Én vagyok – szólt Csenge odakintről, mire kinyitottam az ajtót, és meglepetten néztem a mellette álló két sárga csapattagra, Mátéra és a nyelvtanos Marcira. Amikor Csenge visszaindult a medencéhez, meg voltam győződve arról, hogy Kornéllal tér vissza, de a jelek szerint a kajakos fiú a távozásom után szintén lelépett. Titkolva az enyhe csalódottságomat, kitártam az ajtót, és beengedtem a társaságot. – Ők voltak az önként jelentkezők a szarvasbogár-incidens megoldására – magyarázta Csenge, ahogy belépett mellettem. A fiúk vizesek voltak, a foltokban rájuk tapadó póló alapján úgy tűnt, Csenge egyenesen a medencéből ugrasztotta ki őket.

– Szóval, mekkora az a bogár? – tárta szét a karját tanácstalanul a Máté.

– Brutálisan nagy! – esküdözött Csenge.

– Mint a feje – motyogta Bernadett a párnájába.

– Oké, akkor keressünk egy fej méretű szarvasbogárt – röhögött fel unottan Máté, és lehajolt, hogy benézzen a bútorok alá.

– Bogarat – javította ki Marci ösztönösen, akinek fülét nyilván sértette a stilisztikai hiba.

Máté a földön hasalva pillantott fel rá, és unottan forgatta a szemét.

– Haver, te aztán jó sokat teszel hozzá a dolgokhoz – közölte egyértelműen arra utalva, hogy a sárga csapattag szinte semmiben nem vesz részt, azon kívül, hogy saját szórakoztatására javít ki másokat. Marci elengedte a füle mellett a megjegyzést, és szórakozottan nézte, ahogyan Máté keresi a szarvasbogarat.

Amíg Máté nyomozott, én felültem az ágyamra törökülésben, és érdeklődve figyeltem az eseményeket.

– Itt nincs semmi – tápászkodott fel Máté, és széttárt karral fordult Csenge felé. – Biztos, hogy láttad, és nem álmodtad?

– Ti szórakoztok velem? Arra ébredtem, hogy valami mocorog az ágyamban, felültem, lerúgtam magamról a takarót, és ott volt ez a brutálisan nagy bogár, még rám is nézett! – sipákolta.

– És nem mondott esetleg valamit? – fordult át Bernadett a másik oldalára.

– Ez nem vicces – szipogta Csenge.

– De, szerintem az – röhögött Zsanett megállás nélkül.

– Jó, akkor átnézem még egyszer az egész házat – sajnálta meg Máté a sokkban lévő Csengét, majd odalépett hozzám. – Ideengedsz, Hanna? – kérdezte.

– Mi? Ja, persze – álltam fel az ágyamról, és átengedtem neki a terepet. Máté benézett a párnám és takaróm alá, majd a matracot is felemelte. – Semmi – rázta meg a fejét, és helyet cserélve velem visszaengedett, majd a többiek ágyát is átvizsgálta. Ahogyan visszaültem az ágyamra és megigazgattam, újra megcsapott az illat, ami Kornél pulcsijáról ragadt át az ágyneműmre, ezért tehetetlenül megráztam a fejem, majd lehúztam a huzatot a párnáról, és a szekrényemhez vittem, ahol bedobtam a többi szennyesemhez azzal a céllal, hogy majd másnap kimosom.

Közben Máté Csenge és Zsanett ágyát átkutatva sem talált semmit, Bernadett pedig félig aludt, így őt nem bolygatta. Egyszerűen nem volt meg a mutáns szarvasbogarunk.

– Csenge, itt tényleg nincs semmi – rázta meg a fejét Máté újra felkászálódva a földről.

– De… De rohadt nagy volt, nem tűnhetett csak úgy el! Komolyan, életemben nem láttam még ekkora bogarat! Majdnem akkora volt, mint én – hisztizett Csenge enyhén túlozva.

– Talán… – gondolkodott el az ajtót támasztó Marci a hallottakon. – Talán kiment az ajtón, becsukta maga mögött, beült a kocsijába, és elhajtott valamerre.

A beszólására Zsanett hangosan vihogott, Bernadett pedig lehunyt szemmel bólintott.

– Igen. Már biztosan a reptéren van – kontrázott. – Elutazik egy kicsit, nyár van, egy szarvasbogárra is ráfér a pihenés – motyogta ásítva Bernadett.

– Ne hülyüljetek már, nem fogok tudni aludni – nézett Csenge könyörgőn Mátéra, aki kedvesen megcsóválta a fejét.

– Nyugi, mindent megnéztem, nincs itt semmi – próbálta nyugtatni. – Tényleg – győzködte.

– Hát jó – adta meg magát Csenge. – De ha mégis itt van… – húzta össze a szemét mérgesen.

– Ha mégis itt van, akkor szólj, és jövök – ajánlotta fel Máté, én pedig ösztönösen elmosolyodtam a kedvességén.

– Jó – elégedett meg Csenge az ígérettel.

Máté vigyorogva megsimította Csenge karját, majd körbenézve jó éjszakát kívánt. Odaléptem hozzájuk és kinyitottam az ajtót, hogy kiengedjem a fiúkat.

– Klassz a pólód – dicsért meg Máté, ahogy elhaladt előttem, és kilépett a sötétbe.

– Köszi, ez még… Egy régi versenyről van – legyintettem.

– Matek diákolimpián voltál? – akadt meg Marci szeme is a pólómon.

– Igen – mondtam.

– Az nem semmi – biccentett elismerően.

– Már régen volt – húzogattam zavartan az elnyűtt pólóm alját.

Máté és Marci megértően bólintottak, és nem firtatták tovább a témát, hanem visszaindultak a medence irányába, én pedig becsuktam mögöttük az ajtót, majd az ágyamba mászva magamra húztam a takarót, és a huzat nélküli kispárnámra hajtottam a fejem. Még úgy is éreztem az illatot. Csenge kérésére az egyik éjjeli lámpát égve hagytuk, mert a fekete csapat tagja továbbra is rettegett az egyedül általa látott óriási szarvasbogártól, így félig betakartam a fejem a takarómmal, és befordulva a falhoz a telefonom háttérképét néztem, várva, hogy elnyomjon az álom.

12.

Az Iskolák Országos Versenyének negyedik napján kialvatlanul és elgyötörten ébredtem. Részben, mert Csenge egész éjjel minden neszre felriadt, és pánikolt attól, hogy „visszatért” a rettegett szarvasbogár. Részben pedig azért nem aludtam, mert a lámpafényre a világ összes szúnyogja beözönlött a faházunkba az egyik nyitva felejtett ablakon, és hiába csuktuk be, amikor észrevettük, képtelenek voltunk leütni az összes rovart. Minden alkalommal, amikor már elaludtam volna, valami a fülembe zümmögött, arról nem beszélve, hogy reggelre kellemesen agyon is csíptek minket. Szúnyogoknak ennyire jó dolguk talán még soha nem volt, mint amit éjjel a faházunkban tapasztalhattak. Az éjszaka folyamán kimerítően megismertem az erdei helyszín minden hátrányát, és a reggeli tusolás után nem tudtam eldönteni, hogy egyenként kenjem be a feldagadt csípéseimet, vagy egyszerűen csak használjam testápolóként a Fenistilt. A reggelihez indulva azt vettem észre, hogy a legtöbb táborozó rezignált és tanácstalan, mert semmi hírünk nem volt a feladat kezdetének időpontjáról. A legtöbben arra számítottak, hogy napkeltekor már indulhatnak is a csapattagok, de ez nem történt meg, pedig kivétel nélkül mindenki felkelt a hajnali órákban. Az étkezőbe lépve csupa feszült, indulásra kész párost láttam, akiket a táborban maradó csapattagok próbáltak nyugtatni, nagyjából esélytelenül.

– Sziasztok – ültem le Zsombi és Lóri mellé Bernadett-tel, így teljessé vált a Szirtes-delegáció.

– Jó reggelt! – köszönt Zsombi, és az érintetlen reggelijét bámuló Lóri is motyogott valami „cső” félét.

– Nincs hír az indulásról? – érdeklődtem.

– Semmi – rázta meg a fejét Zsombi. – Mindenki teljesen kivan ettől – fordult körbe.

– Látom – bólintottam.

Bernadett a tányérját maga elé rakva enni kezdett, aztán Lórira nézett.

– Egyél – szólt rá.

– Nem megy – rázta meg a fejét. – Ideges vagyok – közölte, én pedig megértően bólintottam, és biztató mosollyal néztem rá. Tudtam, mit érez, ez tipikusan az a drukk, amikor az ember gyomra összeszűkül az izgalomtól, és a rá váró feladat súlya olyan teherrel nyomja, hogy szinte összeroppan alatta.

– Egyél, szükséged lesz az energiára – nézett rá Bernadett szigorúan, ellentmondást nem tűrő pillantással, miközben tovább evett.

Lóri a szemét forgatva ragadta meg a szendvicsét, és undorodva beleharapott, olyan arckifejezéssel, mintha ez lenne a legpocsékabb falat, amit valaha evett. Borzasztóan sajnáltam a lámpaláz miatt, látszott rajta, hogy kifog rajta a versenydrukk, a csapatunkból ő volt az egyetlen, akinek ebben semmilyen tapasztalata nem volt. Csak egy srác, aki izmosra gyúrta a vádliját az edzőteremben. Fogalma sem volt arról, hogy egy versenynek ezenkívül van pszichológiai oldala is, amit olykor sokkal nehezebb kezelni, mint magát a feladat megoldását.

Kiszurkoltuk, hogy Lóri két szelet kenyeret is megegyen, ez volt a maximum mennyiség, amit képes volt elfogyasztani, és amikor végzett vele, azon kezdtünk el izgulni, hogy bent is tudja tartani.

– Lóri, nyugi – fogtam meg a karját, és mélyen a szemébe néztem. – A feladat menni fog, bízz bennem, amikor ott vagy, akkor már az egész nem lesz ilyen – nyugtattam. – Ez csak a lámpaláz és egy kis pánik, de ez is teljesen normális, csak ne engedd, hogy elhatalmasodjon rajtad – magyaráztam.

– Oké – dünnyögte lefehéredve.

– Így van – bólintott Zsombi. – Ne parázz rá, hamarosan kiderül, hogy mikor indultok. És különben is – mosolyodott el. – Nézd meg Bernadettet, látsz rajta bármit? – kérdezte, a vízilabdás felé bökve. Bernadett halálos nyugalommal reggelizett, meglátszott rajta a sportolói évek rutinja, nyoma sem volt az arcán izgalomnak vagy idegességnek. Csak evett.

– Nem, Bernadett olyan fura, mint szokott lenni – nevette el magát idegesen Lóri.

– Na látod – mosolyodtam el. – Figyelj csak – folytattam. – Ez csak egy kis pszichológiai rásegítés a szervezők részéről, hogy kicsinálják idegileg azt, aki kevésbé bírja a bizonytalanságot vagy a várakozást. Érted?

– Ja, azt hiszem – gondolkodott el Lóri.

– Ha körülnézel, rögtön kiszúrod azt, aki nem bírja idegekkel – suttogtam körbemutatva a termen. Voltak bőven, akik Lórihoz hasonlóan bátorításra szorultak, mert nehezebben kezelték azt, hogy a csapatuk kiesése rajtuk múlik, miközben nem tudják, mi lesz a feladat, mikor lesz a feladat, meddig tart a feladat, és egyáltalán… Semmit nem tudtak. Ez a bizonytalanság pedig egyre inkább kikezdte az idegeiket. Voltak, akik nem tudtak enni, mások idegesen doboltak az asztalon, de olyanok is akadtak, akik veszekedéssel oldották a feszültséget.

– Csak rágörcsöltél, de nyugi – mondta Zsombi. – Amúgy pedig… Nem értelek.

– Mi? – kérdezte Lóri csodálkozva.

– Mitől félsz? Tudod, hogy erőnlétire mész, azt is tudod, hogy majdnem biztosan biciklizni kell. És őszintén, ilyen vádlival nincs mitől tartanod – gondolkodott el, tökéletesen megtalálva a Lóri számára legmegnyugtatóbb érvelést.

– Mondjuk ez igaz – tűnődött el Lóri. – Ha tekerni kell, ez a vádli teker – mutatott le a lábára.

– Ez a beszéd – nevettem fel. – És tudod, miért van ez? – kérdeztem.

– Mert kell párnaplábnab? – kérdezett vissza nevetve.

– Pontosan – röhögtem fel, és a többiek is mosolyogva figyelték Lórit, akit sikerült kizökkentenünk egy kicsit. Úgy tűnt, elértük, hogy elengedje a nyomást, és sokkal magabiztosabban ült köztünk. – Hé, Kocsis hív – emelte fel a telefonját az asztalról, és fogadta a videóhívást, miközben én az ajtó irányába pillantottam, amin akkor lépett be a fekete csapat.

– Na, mi újság Szirtes-csapat? Készen álltok a következő megmérettetésre? – érdeklődött az igazgató Lóri telefonjának kijelzőjén.

– Igen – felelte Bernadett szűkszavúan.

– Nagyszerű. Lórikám?

– Én is – bólogatott Lóri határozottan. – Volt egy kis para, de megoldottuk – ismerte be.

– Kis para? Ez mit jelent?

– Beszartam kicsit – fejtette ki bővebben Lóri, mire mi visszatartottuk a nevetésünket, Kocsis pedig a homlokát ráncolva gondolkodott.

– A feladattól, vagy egészségügyi problémáid vannak, fiam?

– Mi? Nem, dehogy, a feladattól cidriztem egy kicsit, de a többiek megmagyarázták, hogy ez fejben dől el – mesélte.

– Így van. Köszönöm a csapatnak, hogy ilyen támogatóak a kihívás előtt álló bajtársukkal – pillantgatott körbe köztünk Kocsis a kijelzőn.

– Ez természetes – felelte Zsombi.

– Remélem, hogy Titanilla tanárnő is segítségetekre van – tette hozzá az igazgató aggódva.

– Ó, hogyne – vágta rá gúnyosan Bernadett.

– Ez mit jelentsen? – húzta össze a szemét Kocsis bosszúsan.

– Semmit – legyintettünk, és gyorsan témát váltva megkérdeztük, hogy érzi magát, mert valójában fogalmunk sem volt, miként mondjuk el az igazgatónak, hogy a számára olyan fontos versenyre sikerült elküldenie velünk azt a tanárt, akinek ez egy kéthetes nyaralást jelent, ami alatt megpróbál férjet vadászni magának.

– Ne tereljétek a szót, tudom, hogy nem érdekel titeket, hogy én hogy vagyok… – látott át rajtunk azonnal Kocsis. – Szóval, meséljetek csak nekem… Hol van Titanilla tanárnő?

– Borzasztóan akadozik a vonal – improvizált Zsombi, hogy kikerülje a választ, és a telefon kijelzőjét kezdte kopogtatni. – Lefagyott!

– Én tökéletesen hallak és látlak titeket – jegyezte meg Kocsis a szemét forgatva, majd közelebb hajolt a kamerájához, és az állát vakargatva fürkészett. Eközben mi az étkezőben mozdulatlanná dermedtünk, megjátszva, hogy lefagyott a kép. Lóri mosolyogva éppen oldalra nézett, Zsombi tátott szájjal merevedett le, mintha csak mondana valamit. Bernadett a villát az arca elé emelve maradt úgy, én pedig a hajamat a fülem mögé tűrve váltam mozdulatlanná. Mindannyian vártuk, hogy Kocsis reagáljon valamit, és magunkban imádkoztunk, hogy a lefagyott jelenetünkbe ne sétáljon bele valaki a hátunk mögött, mert akkor buktuk az egészet. – Érdekes. Hang van, hallom a csörömpölést, de… A kép teljesen megállt – dünnyögte Kocsis a kamerába behajolva. – Halló! Hallotok? Szirtes-csapat? Halló! – üvöltözött, és őszintén minden önfegyelmünkre szükség volt, hogy ezen ne röhögjük el magunkat, mert közben a többi asztaltól a versenyzők felénk fordultak az igazgatónk kiabálására, és érdeklődve nézték, mit művelünk. – Halló!!! – ordította Kocsis reménytelenül, aztán bosszúsan kinyomta a videóhívást, mire mind a négyen egyszerre mozdultunk meg, és megkönnyebbülten görnyedtünk vissza a székünkre. Az étkezőben mindenki minket nézett, és vigyorogva várták, hogy megmagyarázzuk a történteket.

– Az igazgatónk volt – közölte Lóri szórakozottan. – Ha nem tudunk neki mit mondani, akkor lefagyunk, és előbb-utóbb lerakja – tette hozzá. Az étkezőben mindenki felröhögött, többen odaszóltak nekünk, hogy ez zseniális, és ki fogják próbálni.

Zavart mosollyal fogadtuk a bókokat, én pedig felálltam, és Lórira néztem.

– Kérsz valami édességet? Hozok szívesen.

– Köszi, Hanna – pillantott rám hálásan.

A svédasztalhoz lépve beálltam a sorba, és amíg az előttem állók válogattak, vagy gondolkodtak azon, hogy mit egyenek, én türelmesen várakoztam. Éppen az arany csapat asztala mellett ácsorogtam, akik néma csendben reggeliztek. Hirtelen odalépett hozzájuk a lila csapatból az egyik szinkronúszó lány.

– Hahó – hajolt le közéjük barátságosan. A négy arany színű melegítőt viselő versenyző úgy nézett rá, mint a véres rongyra. A lány nem futamodott meg ennyitől, tudva, hogy nemkívánatos személy, az arcán széles mosollyal folytatta: – Figyeljetek, itt mindenki tiszta ideg, hogy mi lesz, mert a szervezők még semmit nem mondtak, és mivel ti voltatok tavaly a versenyen, nem avatnátok be a tapasztalataitokba, hogy mennyi a maximum várakozási idő a nevezéstől a feladat kezdetéig? – érdeklődött.

A tavalyi nyertesek először értetlenül összenéztek, aztán lesajnálóan fordultak a lányhoz.

– Nem – mondta ki egyszerűen a Dóri nevű lány az arany csapatból.

– Kösz – röhögte el magát a lila szinkronúszó, és felállva kihúzta magát. – Tényleg igaz a hír, ami rólatok terjed.

– Mégpedig? – kérdezte az egyik srác.

– Hogy igazi seggarcok vagytok – vigyorgott a szinkronúszó, és meg sem várva a reakciójukat, visszament a saját asztalához.

Az arany csapat négy tagja unottan nézett az őket otthagyó szinkronúszó után.

– A következő kiesők – dünnyögte Veronika.

– Kábé – értett egyet vele az egyik fiú.

– Vagy ti – jegyeztem meg úgy, hogy ők is biztosan hallják, miközben a tálcámat fogva egy kicsit előrébb léptem, haladva a sorral.

– Hogy mondod? – szólt utánam Dóri.

– Matematikailag ugyanannyi esély van az ő kiesésükre, mint a tiétekre – vontam meg a vállamat.

– Aha, csak elfelejted, hogy mi vagyunk a tavalyi nyertesek – emelte meg az állát nagyképűen.

– Ti meg azt, hogy ez már nem a tavalyi verseny – feleltem egyszerűen.

A beszólásomat követően Veronika odasúgta Dórinak, hogy „hagyd, ne is foglalkozz vele”, szándékosan úgy, mintha én nem is léteznék, vagy mintha nem lenne fülem, aztán az arany csapat négy tagja felállt az asztaluktól, és kivonultak az étkezőből, nagy csörömpöléssel beadva az ablakon a tálcájukat. A szememet forgatva néztem, ahogyan kicsörtetnek az ajtón, aztán újabb lépést tettem, és már ráláttam a süteményekre, így a kis tányérokon kínált desszertekbe szúrt zászlók feliratait olvasgattam. Laktózmentes. Gluténmentes. Laktóz- és gluténmentes. Vegán. Szójamentes. Az Iskolák Országos Versenyének szervezői tényleg mindenre és mindenkire gondoltak. Behajolva, a tányérokat tologatva kerestem valami szimpatikusat, és ki is szúrtam egy kis kakaós csigát, de nagyon be volt tolva a tálaló tetején lévő világítás alá, így megpróbáltam bemászni érte. Nem jártam sok sikerrel, ráadásul nem voltam biztos abban, hogy megengedett a feltérdelés a tálcatartóra, így fújtatva gondolkodtam, hogy mégis miként szedjem ki onnan, amikor a mögöttem álló előrehajolt, és napbarnított karjával benyúlt érte, majd odanyújtotta nekem. Csodálkozva néztem hátra, és ösztönösen elmosolyodtam, amikor Kornélt láttam magam mögött sorban állni.

– Köszi – vettem át a tányért.

– Szívesen.

A tálcámra téve a kakaós csigát, választottam egy sütit Lórinak is, aztán elléptem a pulttól.

– A mai feladatra te mész? – néztem kérdőn Kornélra, miközben kiálltam a sorból.

– Nem – rázta meg a fejét Kornél, miközben felzárkózott az előtte állóhoz, betöltve az én helyemet, ahonnan kiálltam. – Te? – kérdezett vissza.

– Én sem – feleltem.

Kornél mosolyogva bólintott, majd elvett egy tányért, és a tálcájára tette.

Hátat fordítva neki kifújtam a levegőt, és visszatartott vigyorral indultam az asztalunkhoz.

– Köszi, mi ez? – kérdezte Lóri az elé lerakott tányért forgatva, a sütit tanulmányozva.

– Valami „mindenmentes”– vontam meg a vállamat.

– Az a kedvencem – vigyorgott Lóri, és jóízűen kezdte enni, aztán felnézett a sütiből, és az ajtóra pillantva elállt a lélegzete.

A döbbenetét észrevéve valamennyien odafordultunk, és azt láttuk, hogy azok a csapatok, akik már végeztek a reggelivel, most mégis visszajöttek, mintha csak beterelnék őket. És ez nem is állt messze a valóságtól, mert zárásképpen a főszervező lépett be, a többi narancssárga ruhát viselő szervező társaságában, akiknél kis tornazsákok voltak. Az egész étkező elcsendesedett, és feszült figyelemmel várta, hogy mi fog történni.

– Kérném a feladatra jelentkező csapattagokat, hogy tegyék fel a kezüket – közölte Horváth Róbert, a szavait néma csend követte, senki nem szólt egy szót sem, csak némán a levegőbe emelkedtek a karok.

Bernadett és Lóri automatikusan jelentkeztek, ahogyan a többi csapatból is kettesével, a szervezők pedig ezt látva gyorsan körbejártak a termen, és leraktak egy-egy kis tornazsákot azok elé, akiknek fent volt a kezük. Az asztalunkra rakott két kis zsákon azonnal feltűnt az Iskolák Országos Versenyének rövidítése (IOV), és a kis homokóra ábra, ami a verseny hivatalos logója.

– Tíz perc múlva, pontosan fél kilenckor a kapunál találkozunk a mai feladatban részt vevő csapattagokkal. Hozzátok magatokkal a tornazsákot is. A többieknek szép napot! – mondta, majd a kíséretével együtt kiment az étkezőből, ott hagyva az összes versenyzőt.

– Szép napot? – akadtam meg a szóhasználaton, és megráztam a fejem. – Egész napos feladatra mentek? – pillantottam riadtan Lórira és Bernadettre.

– Úgy tűnik – gondolkodott Bernadett, majd megragadta az asztalon lévő tornazsákok egyikét, és az ölébe vette.

– Mi van benne? – kérdezte Zsombi izgatottan. – Szerintetek meg lehet nézni?

– Nem mondták, hogy nem – felelte Bernadett, és ahogy körbenéztem, úgy láttam, mindenkinél győzött a kíváncsiság, mert kivétel nélkül minden versenyző a tornazsákokban matatott.

– Lóri, mennyi idő volt tavaly a biciklitúrátok? – kérdeztem.

– Hú, nem is tudom. Jó néhány óra. De nem tudom pontosan, mert csomószor megálltunk közben szelfizni – mesélte.

– Értem – számolgattam, és Bernadetthez fordultam, aki sorban kipakolta a tornazsákja tartalmát az asztalra.

Volt benne két energiaszelet, ízesített víz, sima víz, konzervnyitó és konzervek, májkrém, egy zacskó chips, kenyér, valamilyen dzsem, láthatósági mellény, gumiragasztó, pumpa és villáskulcsok.

Minket nem ért annyira meglepetésként, de több asztal irányából is hallottuk, hogy a ragasztó és biciklipumpa felbukkanásakor jöttek rá, hogy mi lesz a feladat. Azonban azt is láttam, hogy sokan nem lepődtek meg. Mert tudták. Például a barna csapat, az ajtóban álló arany, a szürkék vagy éppen a sárgák. Mátéék reakciójából az derült ki számomra, hogy ők is megfejtették előre a feladványt. Ahogyan mi is.

– Jézusom, hogy érted, hogy nem tudsz biciklizni? – kérdezte hangosan az egyik világoszöld melegítőben lévő srác az asztaluknál teljesen kiakadt lánytól.

– Tudok, tudok! – sipákolt a lány, amikor rájött, hogy minden szempár rászegeződik. – Csak évekkel ezelőtt elestem, és… Azóta nem ültem fel rá – mondta riadtan.

– Lehet cserélni? – kérdezte a fiú gondterhelten. – Megyek helyetted.

– Nem lehet – közölte az arany csapatból Dóri kimért, túlságosan is higgadt hangon.

– Egyáltalán? Esély sincs rá? – nézett rá a világoszöld csapat rémülten.

– Nem. Aki jelentkezett, és felírták a versenyre, az köteles menni.

– És akkor most?

– Adjátok fel – húzta vigyorra a száját Dóri, mire az egész étkező felszisszent.

– Szeretnéd, mi? – állt fel szipogva a világoszöld melegítőt viselő lány, és felszegve az állát kihúzta magát.

– Nekem mindegy, hogy most estek ki, vagy pár óra múlva – vonta meg a vállát Dóri. – Kérdeztétek, hogy mit tehettek. Ennyit. Cserelehetőség nincs.

Mindenki néma csendben figyelte, hogy mi fog történni, mire a lány összeszedte magát, és a csapatához fordult.

– Megpróbálom.

– Biztos vagy benne? – kérdezgették a többiek.

– Igen – törölte meg a szemét. – Azt mondják, a biciklizést nem lehet elfelejteni – tárta szét a karját tehetetlenül. Kijelentésére a csapattársai hálásan megölelték, mi többiek pedig, függetlenül attól, hogy más színben voltunk, együttesen megtapsoltuk és mosolyogva biztattuk. Egyedül az arany csapat tagjai álltak leengedett kézzel, és unottan nézték a felhajtást.

– Indulás van – pillantott az órájára Bernadett, és visszapakolta a tornazsákjába a kapott cuccokat.

– Oké – fordultam felé, és szapora lélegzettel figyeltem az arcát. Nyugodtnak tűnt. – A zsákban lévő ételmennyiségből kiindulva, figyelembe véve, hogy reggeliztetek, vacsora előtt fogtok visszaérni – mondtam.

– Jó – bólintott Bernadett, felállva az asztaltól. Lóri követte a példáját, és miután hátára vette a tornazsákot, készen állt.

Zsombival együtt én is felálltam, és a lehető leghiggadtabban néztünk az útnak induló két társunkra.

– Itt drukkolunk értetek – szólt Zsombi a szája szélét rágva.

– Nagyon sok sikert – öleltem át Lórit.

– Kösz, Hanna. Odacsapjuk magunkat a versenyen – ígérte meg.

– Jó, csak kérlek, ne szó szerint – mondtam félve, mire valamennyien felnevettünk. Lóri elengedett, én pedig kissé tanácstalanul fordultam Bernadetthez. – Mindent bele! – mondtam, és nem tudtam, hogy vagyunk-e ölelkezős viszonyban, de Bernadett segített eldönteni a dilemmámat, mert egy gyors ölelésszerű mozdulattal megveregette a hátamat, és már el is tolt magától.

– Megcsináljuk – ígérte meg.

– Tudom – feleltem teljes őszinteséggel.

– Beálltok egy képre? Átküldöm Kocsisnak – emelte fel a telefonját Zsombi, majd a tornazsákot viselő Lóri és Bernadett egymás mellé lépve pózolt egyet a fotóhoz, és már indultak is.

Az étkező ajtajánál óriási volt a tumultus, a feladatra induló versenyzők sietősen próbáltak távozni, a többi csapattag pedig a teremben maradt, hogy ne hátráltassák a kifelé igyekvőket. Fél kilenc előtt egy perccel a felére csökkent a versenyzők száma. Zsombival együtt visszaültünk az asztalunkhoz, és amíg ő elküldte a fotót, én üzentem egyet apunak, beszámolva neki arról, hogy Bernadett és Lóri elindultak a bicklitúrára. Az étkezőben maradt csökkent létszámú csapatok egészen tanácstalannak tűntek, senkinek nem volt fogalma arról, hogy egy ilyen, a vártnál hosszabb feladat alatt mivel üssük el az időt. Ahhoz még korán volt, hogy visszavárjuk a többieket, de mégis, sokunknak problémát okozott, hogy elfoglaljuk magunkat valamivel, tudva, hogy a társaink a bennmaradásunkért küzdenek. Eddig az egyetlen egyéni feladat éjszaka volt, és nem volt túl hosszú, a csapatfeladatokon mindenki részt vett, ez viszont új szituáció volt, és nem mindenki tudott megbirkózni vele. Apu közben visszaírt, hogy nagyon drukkol Lóriéknak. Megköszöntem, és megkérdeztem, hogy egyébként hogy van, hogy telt a tegnap este. Hamarosan visszaírta, hogy jól telt, de a nagyi kifosztotta. Ezt nem pontosan értettem, ezért kértem, hogy fejtse ki bővebben, miközben azt figyeltem, hogy Mátéék a medencéhez készültek, és azt kérdezgették, hogy kinek van kedve csatlakozni.

– Hanna, Zsombi? Jöttök? – állt meg mellettünk vidáman.

– Nem is tudom – ingattam a fejem. – Szerintem én keresek valami más programot, nem biztos, hogy tudok ott üldögélni, amíg Lóri és Bernadett feladaton van – ismertem be.

– Pont azért gyere velünk. A medencénél elhülyülünk, úszkálunk meg ilyesmi, és eltelik az idő – győzködött. – Ha hajlandó vagy bejönni a vízbe, és nem csak a szélén ülsz – tette hozzá mosolyogva.

– Köszi, de nem – ráztam meg a fejem mosolyogva.

„A nagyanyád elvert römiben. Teljesen megkopasztott!” – írta apu. Mi? Te jó ég. Az üzenetet elolvasva megráztam a fejem. Fogalmam sem volt, hogy erre mit írjak, majd annyit válaszoltam, hogy legközelebb talán Honfoglalózzanak, vagy nem tudom, aztán Mátéhoz fordultam, aki még mindig arra várt, hogy mégis velük tartsak.

– Tényleg nem, bocsi – mondtam ki.

– Hát jó – adta meg magát csalódottan. – Ha meggondolod magad, akkor tudod, hol találsz. Zsombika, te jössz? – fordult a kilencedikeshez, aki lelkesnek tűnt, de mielőtt válaszolt volna, rám nézett, mintha engedélyre várna. Ez Máténak is feltűnt, ezért röhögve széttárta a karját. – Azért ezt egyedül is el tudod dönteni, nagyfiú vagy már – mondta némi nemtetszéssel a hangjában.

– Nem, én csak… – kezdett magyarázkodni Zsombi – azért néztem Hannára, mert nem tudtam, hogy szüksége van-e rám, vagy együtt várjuk-e a többieket…

– Menj nyugodtan – mosolyodtam el.

– Biztos?

– Persze. Bernadették valamikor délután fognak visszaérni.

– Honnan tudod? – csodálkozott Máté.

– Csak tipp… A tornazsákban lévő ételekből próbáltam kiszámolni – ismertem be.

– Ja, bocs – röhögte el magát Máté. – Van valami, amit nem számolsz ki? – kérdezte mosolyogva.

– Igen, sok dolog van, amit nem lehet – mondtam keserű mosollyal az arcomon. – De azért próbálkozom – tettem hozzá.

Máté kedvesen bólintott, aztán az ajtó irányába fordult, amin belépett a sárga csapat kísérő tanára.

– Egy kis figyelmet szeretnék kérni – köszörülte meg a torkát, mire többen értetlenül fordultak felé. Az elmúlt napokban már nagyjából megszoktuk, hogy a kísérő tanárok egyáltalán nem zavarják a verseny menetét, teljesen külön „léteznek” tőlünk, látjuk őket, és jelen vannak, de nem sok vizet zavarnak. Éppen ezért volt furcsa, hogy az egyikük megszólalt, ráadásul a saját csapatán kívül egy nagyobb létszámú közösséghez intézte a szavait.

– Na, ebből mi lesz? – csodálkozott el Máté.

A tanára megkapta a kért figyelmet, ezért mosolyogva körbefordult.

– Mint látjátok, a sárga csapat kísérő tanára vagyok – mutatott az egyenmelegítőjére. – Énektanár vagyok egy miskolci gimnáziumban, de hobbim, és egyben szenvedélyem az ornitológia – mesélte. Az étkezőben maradt versenyzők egyfajta „aha, és?” pillantással ajándékozták meg, mire a tanár folytatta: – Beszéltem a szervezőkkel, és mint tudjátok, a mai feladat több óráig tart, azt nem mondták meg pontosan, hogy mikorra várhatók vissza a delegált csapattagjaink, nyilván ez a verseny szempontjából titkos információ, de azt tudni lehet, hogy bőven délutánig ellesznek. Ezért aztán arra gondoltam, hogy bár tudom, sokan elfoglaljátok magatokat itt netezéssel, meg mentek focizni, vagy esetleg medencézni, biztosan akad köztetek, aki nem tud tétlenül üldögélni, amíg a társai nem érnek vissza – magyarázta, én pedig erre a meglátására felkaptam a fejem, és érdeklődve hallgattam tovább. – Így aztán engedélyt kértem a szervezőktől, hogy néhány tanárral és jelentkező diákkal kimegyünk az erdőbe… – kezdte, mire többeknek felcsillant a szemük – madarakat tanulmányozni – fejezte be. És nagyjából itt véget is ért a lelkesedés.

– Kösz, de kihagyom – kiabálták páran.

– Nyilvánvaló, hogy ennél csak jobb programot tudtok elképzelni, de ne feledjétek, a társaitok éppen a bennmaradásotokért küzdenek – mondta szigorúan. – Szóval, ha valaki esetleg mégis szeretne részt venni a programon, akkor iratkozzon fel nálam itt, ennél az asztalnál a következő fél órában – mondta, és leült a szervezők egyik asztalához, elővette a noteszét, levette a tolla kupakját, és türelmesen várakozott.

Az étkező épületében nem rohanták meg azonnal az ott maradt versenyzők, sőt, igazából az első öt percben senki nem ment oda hozzá, azonban a sárgák kísérő tanárát ez nem keserítette el, továbbra is ott ült, és várt.

– Na, lépek, mielőtt kitalálja, hogy a diákjaként kötelező részt vennem a madárdalok hallgatásában – mondta Máté röhögve, aztán látva, hogy kettőnk közül csak Zsombi szórakozik jól a beszólásán, a fejét ingatva nézett rám. – Jól sejtem, hogy te elmész?

– Hát… – vontam meg a vállamat. – Igazából pont olyan programot kerestem, ami alatt nem érzem magam ennyire tétlennek, szóval igen – mosolyodtam el.

– Tudtam – nevetett fel Máté. – Jó szórakozást!

– Köszönöm, nektek is – köszöntem el tőlük. – Nem jöttök inkább ti is? – kérdeztem félve, előre tudva Máté válaszát.

– Medencézés és hülyülés, kontra az énektanárom felügyeletében madarakra várni – emelte fel a két karját mérleget imitálva, mutatva, hogy merre is billen a serpenyője.

– Oké, értem – biccentettem mosolyogva.

Máté és Zsombi elköszöntek tőlem, és feltűnés nélkül kiosontak a teremből, én pedig ott maradtam az asztalnál egyedül, a telefonommal a kezemben, aztán a kijelzőre pillantottam, mert jött egy értesítésem. A jelek szerint Kocsis kirakta Bernadett és Lóri képét, a posztban pedig megjelölt engem is. Megnyitottam a Facebookot, és elolvastam a kiírást.

Szirtes Gimnázium új fényképet töltött fel. Épp most.

Újabb nap, újabb megmérettetés a Szirtes-csapat életében az Iskolák Országos Versenyén! Bernadett és Lóri elindultak a feladatra, Zsombi és Hanna pedig a táborban várják vissza őket. Vajon sikerül nekik? Vajon tudják teljesíteni a szintet? Bent marad a Szirtes a versenyben? Kövessétek oldalunkat, minden információt azonnal megosztunk veletek. Délben élő adásban válaszolok a kérdésekre. Kocsis igazgató

Értetlenül néztem a sorokra, és kezdtem úgy érezni, hogy az igazgatónk egyszerűen meghülyült. Miután senkit nem érdekeltek a posztjai, úgy tűnt, stílust váltott, és egyfajta gyenge reality jelleggel kezdte közvetíteni a versenyt. Félve kattintottam a kommentekre.

„Má’ megint mi van ezzel az éjhezők vijadalával?”

„Kocsis megint élőzni fog? Hogy a francba lehet kikapcsolni a live-jait? Az agyamra megy!”

„Izmos vádlit elküldtük feladatra?”

„Milyen széles a csaj válla! Lol”

„Vizi labdázó, te barom!”

„Attól még széles.”

„Kocsis hogy tolja az élőket, beszarás.”

„Nyár van, lehetne, hogy nem látok semmit a suliról? Köszipuszi”

„Mi lesz a feladatuk?”

„Nem tudom, de majd biztos kiírják. A múltkori volt a csapatverseny, azt is kiírták utána.”

„Ja, abban majdnem kiestünk”

„Aha, de a matekos csaj a memóriája miatt tudta az összes csapatszínt, és bentmaradtunk.”

„A matekos a jó csaj, nem?”

„Jaja!!!”

„Ti hülyék vagytok? Követitek ezt a szart?”

„Hát most miért ne? Végül is a sulinkból vannak ott…”

„És kit érdekel?”

„Engem igen.”

„Engem is.”

„Nyomorékok vagytok.”

„Ez az a cucc, ami egy kupáért megy?”

„Aha.”

A kommenteket átfutva bezártam a Facebookot, és elgondolkodtam az olvasottakon. Nem gondoltam volna, hogy a verseny negyedik napjára lesznek, akiket érdekel is, hogy mi mit csinálunk a Bükkben. Ettől egy kicsit jobban éreztem magam, mert bár a visszajelzésekből ítélve csak két diáktársunk tűnt érdeklődőnek, de ez így is pont kettővel volt több, mint amire számítani lehetett.

13.

Miután elraktam a telefonom, a sárgák tanárára pillantottam, aki továbbra is ott ült és várta, hogy valaki feliratkozzon a programjára. Az órámra néztem, ami azt mutatta, hogy Bernadett és Lóri még csak tíz perce mentek el. Ennyi idő alatt a Google Maps szerint még el sem értek a helyszínig, ahol majd kezdődik a túra. Kizárt dolog, hogy kibírom a várakozást egész nap tétlenül, a kaput bámulva, úgyhogy gondolkodás nélkül felálltam, és odasétáltam a tanár asztalához. Éreztem a hátamon a tekinteteket, ahogyan az étkezőben maradt versenyzők figyelik, hogy mit csinálok, de nem foglalkoztam velük, csak megálltam a tanár előtt.

– Újvári Hanna – szóltam, amikor csodálkozva nézett rám, majd elmosolyodott.

– Újvári Hanna, piros csapat – ismételte meg a nevem, miközben felírt a noteszába. Egyelőre csak én szerepeltem az üres oldalon. – Érdekel esetleg az ornitológia, vagy… – faggatott, mire elmosolyodva megráztam a fejem.

– Nem tudok róla sokat, de örülök a külsős programnak, egy kicsit izgulok a többiekért, és…

– És nem szerettél volna itt várakozni – fejezte be helyettem, tökéletesen megértve a helyzetemet.

– Igen – bólintottam.

– Akkor sok szeretettel látlak a programon. Húsz perc múlva indulunk. Csak még várok egy kicsit, hogy csituljon az érdeklődés, mert nem bírom ezt a rohamot. Itt, az asztal mellett van a gyülekező – mondta szórakozottan, én pedig elmosolyodtam, és kiálltam a „sorból” oda, ahová mutatott.

Félreállva üzentem apunak, hogy ornitológiai külsős programra megyek, hogy elüssem az időt, amíg Lóriék versenyeznek. Közben a sötétzöld infós csapat táborban maradt tagjai is feliratkoztak a tanárnál.

– Hát ti? – kérdeztem csodálkozva.

– Izgulunk a többiekért, inkább megyünk madarászni, mert nem köt le a net – ismerte be az egyikük.

– Ismerős érzés – biccentettem. A jelek szerint már hárman voltunk. A telefonomon felvillant apu üzenete, én pedig azonnal megnyitottam. A következőt írta:

„De jó! Hanna, mindenképpen írd majd meg, hogy milyen madarakat hallottál. Fantasztikus program, érezd magad nagyon jól!”

Apu lelkesedése meglepett, ezért visszaírtam neki, hogy oké, megírom majd a madarakat, és… Ha gondolja, akkor majd ha vége a versenynek, elmehetünk együtt is… madarakat hallgatni. Erre azt írta vissza, hogy alig várja. Érdekes. Közben a sárga csapatból Marci is feliratkozott a listára, így a nyelvtanossal már négyen voltunk a külsős programon.

„Zsombi is megy?” – kérdezte apu egy újabb üzenetben.

„Nem, ő Mátéval lóg a medencénél” – írtam vissza.

„Értem… És a kajakos fiú?”

Az üzenetet elolvasva felnéztem Kornélra, aki akkor állt fel az asztaluktól, és megindult a kijárat felé. Visszatartott lélegzettel figyeltem a mozgását, ahogyan lazán sétál a ajtóhoz, és már vissza is néztem a telefonomba, amikor is a szemem sarkából láttam, hogy Kornél megáll a sárga csapat kísérő tanára előtt, és bemondja a nevét. A telefont bámulva próbáltam visszatartani a mosolyomat, és miközben Kornél odaállt hozzánk, válaszoltam apunak:

„Ami azt illeti, ő is jön velünk” – írtam meg. Erre apu összesen egy emojit küldött vissza, azt az idegesítőt, aminek a szemei helyén két kis szív van, mire a fejemet rázva válasz nélkül hagytam, és eltettem a telefonomat.

– Te hogyhogy jössz? – kérdezte Marci Kornéltól, furcsán nézve a négy fiú közül enyhén kilógó kajakosra.

– Mit is mondhatnék? – tárta szét a karját Kornél, és közben megállapodott a tekintete rajtam, majd mélyen a szemembe nézett. – Érdekel az ornitológia – szólt, én pedig állva a szemkontaktust, mosolyogva bólintottam.

– Milyen szépen fejezed ki magad – szólt neki Marci, mire Kornél felvont szemöldökkel fordult felé, belőlem pedig kitört a nevetés.

Csendben álldogálva várakoztam az indulásra a csuklómon lévő karkötőt tekergetve, és Bernadettékre gondoltam, hogy vajon mi történik velük, amikor a telefonom újra rezgett egyet. Kihalásztam a zsebemből, és megnyitottam a nagyi üzenetét.

„Hanna! Apád írt egy sms-t, amiben azt állítja, elmentél madarászni egy kajakossal, és a végére tett egy idióta mosolygós fejet, aminek van valami a szemében! Mi folyik ott? Kérek egy visszahívást, ha ezt megkaptad!”

A sorokat elolvasva a fejemet fogtam, és próbáltam feldolgozni a történteket, de a nagyi üzenetének túl sok megmagyarázhatatlan eleme volt. Az első és legfontosabb, hogy ezek szerint apu írt a nagyinak. Magától. Csak azért, hogy megosszon vele valamit. Tehát kommunikálnak egymással, úgy, hogy nincs a háttérben feltételezett baj, és a kapcsolatfelvétel nem kényszerből történt. Azonnal telefonálnom kellett.

– Elnézést – sétáltam félre a fiúktól, és benyomtam a hívást. A nagyi azonnal felvette, és sérelmezte, hogy nem FaceTime-on hívtam. – Nem vagyok egyedül – magyaráztam meg azonnal. Nem volt könnyű dolgom, a nagyi minden részletről tudni akart, de mivel a többiek hallótávolságon belül voltak, így kinyitottam az ajtót, és kiléptem az étkezőből a napsütésbe, majd sóhajtva átemeltem a másik fülemhez a telefont, és megráztam a fejem. – Csak egyfajta fakultatív program, amíg a többieket várjuk, akik elmentek versenyezni – szóltam.

A nagyi hosszasan hallgatott, de mivel nem láttam, nem lehettem biztos abban, hogy gondolkodik. Az is lehet, hogy kártyázik, és azért nem reagált, mert éppen ő következik.

– Hm – szólalt meg végre. – Tehát most elmész egy ornitológiai programra – értelmezte.

– Igen.

– Jó, ez a része teljesen hidegen hagy, az apád is fura, ötven százalék esély volt arra, hogy te is az leszel – oltott le lazán, mire visszatartottam a mosolyomat, és eszembe jutottak az oly bájos családi összejövetelek, amikor a nagyi azzal ütötte el az időt, hogy aput szekálta, apu meg a nagyit, mi meg anyuval unottan forgatva a szemünket azon tűnődtünk, vajon mikor hagyják már abba. Sajnos hamarabb, mint számítottunk rá. – Tehát – folytatta a nagyi, kizökkentve a gondolataimból. – Mesélj csak nekem a kajakos fiúról – tért a lényegre.

– Nincs mit mesélnem róla – védekeztem azonnal. 

– Hogy hívják?

– Kornél – mondtam.

– Akkor csak van mesélnivalód – közölte úgy, mint aki éppen jól mulat.

– Igen, nagyjából ennyi – tűrtem a fülem mögé egy hajtincsemet.

– Hadd nézzem meg – kérte, mire azonnal ellenkezni kezdtem.

– Nem! Nagyi! – háborodtam fel teljesen.

– Na, csak a Facebook-profilját…

– Nem! – nevettem felháborodva. 21. századi nagyszülők. A neten kutakodnak.

– Jó, csak kíváncsi voltam, de ha nem, hát nem – tettette, hogy megsértődött, én meg az ég felé bámulva megráztam a fejem.

– Csak az Instáját tudom… – mondtam halkan.

– Tökéletes. Hallgatlak – felelte elégedetten, mire bediktáltam neki Kornél profilját, ha már ennyire érdekelte a dolog. Türelmesen tartottam a telefont, miközben a nagyi terepszemlét tartott egy számára teljesen idegen ember oldalán. Annyira nem volt meglepő, gyakran tett ilyet egyébként is, főleg, amikor a Facebookon veszekedett idegenekkel a kommentszekcióban, majd az ellenfele profilját átböngészte, hogy személyesebb sértéseket tudjon hozzávágni. Tüneményes idős hölgy. – Milyen széles vállú fiú – jegyezte meg végre, amikor hajlandó volt megszólalni. – Apádra emlékeztet.

– Mármint? – csodálkoztam el.

– Volt egy hasonló fizikumú barátja – tette hozzá magyarázatképpen, mire a fejemet fogva felnevettem.

– Na, de komolyra fordítva a szót – köszörülte meg a torkát a nagyi. – Rendkívül helyes gyerek.

– Igen, és rendkívül nem érdekel – mondtam, hogy végre lezárjuk a témát.

– Persze, tudom.

– Komolyan beszélek – háborodtam fel, mert a nagyi hangsúlyából arra következtettem, hogy nem hisz nekem.

– Jó, jó – adta meg magát. – Akkor gondolom, nem bánod, hogy bekövettem…

– Nagyi! Azonnal kövesd ki! – szóltam elfehéredve.

– Miért? Téged lehet, hogy nem érdekel, de én igenis figyelemmel kísérem a fiatalok sportteljesítményét, és drukkolok a kajakosainknak. Hajrá, hajrá! – közölte.

– Óriási – forgattam a szemem elképedve. Közben az ajtón kilépett a sárgák tanára, nyomában az ornitológiai program résztvevőivel. – Nagyi, most mennem kell.

– Persze, menj csak madarászni – köszönt el. – Várom a fejleményeket – fűzte hozzá gyorsan, majd mielőtt válaszolhattam volna, letette.

A telefonomat a zsebembe mélyesztve néztem, ahogyan a sárgák tanára „eligazítást” tart arról, hogy a kiskapun kilépve ő, és az időközben hozzánk csatlakozó sötétzöld csapat kísérő tanára felel értünk, így kizárólag azt csinálhatjuk, amit ők mondanak, nem kószálhatunk el, nem térhetünk le az ösvényről, nem jöhetünk vissza egyedül… A sötétzöld csapat két infósa és Marci mögött állva én is csendben hallgattam az instrukciókat, amikor Kornél mellém állt, és mosolyogva nézett rám.

– Mi az? – érdeklődtem.

– Bejelölt egy idős nő az Instán – mutatta felém a telefonját, amin a nagyi mosolygós profilképe virított.

– Az elég bizarr – reagáltam le tettetett közömbösséggel.

– Igen – biccentett Kornél. – Ismered? – tartotta elém továbbra is a képet.

– Soha nem láttam – hazudtam, megpróbálva védeni magam, amennyire csak lehet.

– Oké – húzta el a kezét előlem Kornél, és a telefonjába hajolva nyomkodott valamit, a következő pillanatban pedig ismét felém tartotta. – Csak gondoltam, hátha, mert van a profilján egy halom közös képetek.

A számat elhúzva rálestem a kijelzőre. Kornél telefonján ott mosolyogtam a nagyival. Marha jó.

– Fogalmam sincs, hogy kicsoda – ismételtem meg, Kornél pedig a válaszom szürrealitásán hangosan felröhögött.

– Velem is gyakran előfordul, hogy idegen idős nők kérnek közös fotót, ami alatt az szerepel, hogy – pillantott a kép alá – #unoka, #Hanna, #mik.

– Ugye, milyen bosszantó tud lenni? – mosolyodtam el.

– Nagyon – értett egyet Kornél, miközben a csapat megindult, hogy kezdetét vegye az a fakultatív ornitológiai program, amire öten jelentkeztünk a táborban maradt versenyzők közül.

Ahogyan az erdőbe vezető hátsó kiskapuhoz sétáltunk, némán figyeltem, hogy a többi csapat várakozó tagjai mivel töltik az időt. A medencénél voltak a legtöbben, abból az irányból hallatszott a legnagyobb lárma. Voltak, akik a pingpongasztaloknál beszélgettek, mások a kerítés mellett a napsütésben ülve neteztek. Az arany csapat két lánytagja, Dóri és Veronika pedig a fák tövében gyakoroltak egy koreográfiát valami zenerészletre, hogy aztán majd feltöltsék a követőiknek. Mielőtt a kiskapuhoz értünk, egy pillanatra láttam a bikiniben flangáló Titanilla tanárnőt is, aztán Kornél előtt kimentem a kapun, és követtem a többieket az erdei ösvényen.

– Szóval – szólalt meg Kornél végül. – Szerintem visszakövetem a nagyid – mondta ki, én pedig először értetlenül néztem rá, aztán halkan elnevetve magam megráztam a fejem.

– Ha magyarázatot vársz, akkor… – kezdtem.

– Nem, dehogy – szólt közbe. – Egy csomó nagyi követ – hülyült tovább. – Nem kell megmagyaráznod. Csak ha akarod – pillantott rám kedvesen.

– Oké – biccentettem, és megtorpantam a csapat mögött, akik megálltak, mert a sárgák tanára a fák alatt feltette a mutatóujját, és csendre intve minket, felfelé nézett.

– Hallgassátok – szólt, feszülten figyelve.

A levelek közt átszűrődő napsütésben állva valamennyien a fülünket hegyeztük, de semmi extrát nem hallottunk.

– Ti is halljátok? – kérdezte, majd a nyakában lévő távcsövet a szeme elé emelte.

– Nem – mondta egyszerűen az egyik sötétzöld infós srác, akit Karesznek hívtak.

– Figyeljetek csak! – erősködött a tanár. Türelmesen vártuk, hogy rájöjjünk, mit hall, majd hamar kiderült, hogy semmit, ezért továbbmentünk.

Az avaron lépkedve, magam előtt összefont karral követtem a csoportot, mellettem pedig Kornél sétált, szintén szótlanul. Tudtam, hogy ezúttal már tényleg tartozom neki magyarázattal, ezért felé fordulva széttártam a karomat.

– Elég… Elég introvertált vagyok, a nagyi pedig kíváncsi. Ennek következtében, amikor végre hallott egy nevet, akkor kissé hevesebben reagált, mint kellett volna – magyaráztam meg. Kornél teljesen korrekt módon reagált erre, csak megértően bólintott, és elmosolyodott. – Szóval elképzelhető, hogy lájkolgatni is fog – tettem hozzá.

A kajakos fiú nevetve nézett rám.

– Miért van az, Újvári Hanna, hogy minél többet tudok meg rólad, annál kevésbé ismerlek?

– Nincs bennem sok megismernivaló – vonogattam a vállam. – Én csak… Vagyok.

– Széncinege, Parus major! – suttogta a tanár, szája elé emelve a mutatóujját, amitől elcsendesedtünk. A falombok közé nézve semmit nem láttunk a madárból, de ezúttal már hallottuk a hangját. A tanár a távcsövét továbbadva engedte, hogy mi is szemügyre vegyük a… Nem láttunk semmit, de azért megpróbáltuk megkeresni, hogy mit kellene nézni, aztán továbbsétáltunk az ösvényen. Nagyjából négy-öt méterenként megálltunk fülelni, így egyelőre nem igazán jutottunk messzire. – Na, ki ismeri fel a hangot? – fordult hozzánk a következő felfedezésénél.

– Griffmadár? – kérdezte Karesz. A tanára és a csapattársa vihogva reagálta le a beszólását, a sárga csapat hobbiornitológusa azonban rosszallóan nézett rá, és a fejét csóválva javította ki:

– Fakopáncs. Halljátok? – kapkodta a fejét a legkisebb neszre is.

Fogalmam sem volt arról, hogy mit csinál egy ornitológus, de az erdőben sétálgatva, szándékosan figyelve a különböző hangokra, rájöttem, hogy rég találkoztam ennyire megnyugtató programmal. A karkötőmet megtekerve a csuklóm körül csendben nézelődtem, és megpróbáltam észrevenni a madarakat a lombok közt, de egyelőre egyet sem láttam. Továbbindulva megint haladtunk egy kicsit, én pedig érdeklődve pillantottam a mellettem sétáló Kornélra, aki nem hagyott le, nem csatlakozott a többiekhez, hanem végig ott volt a közelemben, akkor is, ha nem sokat beszéltünk egymással.

– Te jössz – szólaltam meg hirtelen, és úgy tűnt, sikerült Kornélt meglepnem, mert csodálkozva nézett rám.

– Hogy? – kérdezte.

– Most te mesélj magadról valamit, eddig mindig csak rólam beszéltünk.

– Ó, oké. Mit akarsz tudni?

– Bármit – tártam szét a karomat.

– Bármit… – ismételte meg átgondolva. – A nagyanyám nem instázik – kezdte, mire akaratlanul is felnevettem.

– Nagy hiba – biccentettem.

– Majd ráveszem – legyintett. – Van egy öcsém.

– Hány éves?

– Tizenöt – felelte.

– Ő is sportol?

– Úszik – bólintott.

– Sportos család – értettem meg.

– A szüleim miatt… Mindketten olimpikonok – mesélte. – Nálad?

– Nincs testvérem – feleltem. – Apukám a Műszaki Egyetemen professzor.

– Akkor már értem, miért deriválgattál gyerekkorodban – jegyezte meg.

– Igen, vagyis… – nevettem el magam zavartan. – Azért mást is csináltunk.

– Például?

– Differenciál egyenletek – mondtam, Kornél pedig szórakozottan figyelt. – A legjobb program – tettem hozzá mosolyogva.

– Elhiszem – bólogatott a lehető legmeggyőzőbben. – És az anyukád? – érdeklődött, a kérdésére pedig megmerevedtem, és kiszáradt a torkom.

– Most rólad beszélgettünk – jegyeztem meg halkan, Kornél pedig láthatta, hogy valami nem stimmel, mert zavartan kifésülte a szeméből a haját, és bólintott.

Egyikünk sem szólt semmit, csak megálltunk a csoport mögött, és figyeltük a fák ágait, újabb madarat keresve. Nem tudtam, hogy meddig tart a program, de nagyon szerettem volna visszamenni, hogy magam lehessek. Hirtelen kínzó bűntudat kezdett gyötörni, amiért jól éreztem magam, egészen Kornél kérdéséig. Nem is az vágott mellbe, hogy rákérdezett, hiszen nem tudhatott róla. Amitől borzasztóan éreztem magam, az inkább az volt, hogy egészen a feltett kérdésig szinte megfeledkeztem arról, hogy mennyire szar minden valójában. És ettől a felismeréstől legszívesebben bőgtem volna, annyira haragudtam magamra. Mert egyszerűen úgy éreztem, hogy soha, semmilyen esetben nem lehetek önfeledt, nem jár a kikapcsolódás, és nem érezhetem jól magam, miközben… Miközben anyu már nincs.

– Hé – fogta meg a karomat hirtelen Kornél, mire feleszméltem, és kissé kitisztult fejjel néztem rá.

– Igen? – kérdeztem kábán.

– Arra – mutatott a többiek irányába, én pedig akkor vettem észre, hogy letértem az ösvényről, és teljesen másfelé indultam.

– Köszi – motyogtam zavartan, és kilépve a sűrű aljnövényzetből, visszatértem a kitaposott útra, ahol beértem a csapatot, akik továbbra is a fákra bámultak.

– Látunk valaha egy bánatos madarat? – kérdezte Isti, a sötétzöld csapat másik infósa.

– Türelem – szólt rá a sárga csapat tanára. – Az ornitológia a türelmen alapszik – közölte bölcsen.

– Jó, én értem, de amikor nem érdekelnek a madarak, akkor állandóan látok egy rahedlit, a múltkor le is szart egy galamb, most meg direkt azért jöttem, hogy lássak egyet, és nincs egy darab sem az egész erdőben – panaszolta.

A többiek egyetértettek vele, és szinte követelték a tanártól, hogy hozzon oda nekik egy szárnyast, mert különben is elfáradtak. A túraösvényen kialakított padoknál és asztalnál pihentek meg, és miközben a tanár megpróbálta elmagyarázni, hogy gondoljanak csak bele, ezek után milyen nagyszerű érzés lesz látni egy példányt, addig én az ösvény másik oldalán lévő asztalra ültem fel. A fák lombjai közt felfelé nézve lehunytam a szemem, és a gondolataimmal küzdöttem, miközben gyötört a lelkiismeret-furdalás, és ezúttal már Kornél miatt is bűntudatot éreztem, mert az elzárkózó és hirtelen elutasító magatartásom vele szemben nem volt fair, hiszen ő egyszerűen csak érdeklődött. Totális nyomorultnak éreztem magam, és megpróbáltam fejben rendezni a dolgokat, tudva, hogy végül valami miatt úgyis a padlón leszek. 

– Minden rendben? – kérdezte Kornél. A szememet kinyitva ott találtam a padon ülve, amint összeráncolt homlokkal néz rám.

– Persze – hazudtam, a karkötőmet tekergetve.

– Csak…? – tette hozzá.

– Nincs csak – ingattam a fejem szomorú mosollyal.

– Mindig van csak – nevette el magát. – Figyelj, bocs, az előbb egyértelműen belenyúltam valamibe, amibe nem kellett volna. Ha tudtam volna… – túrt a hajába.

– Semmi baj – nyugtattam meg.

– Biztos?

– Biztos – biccentettem határozottan.

– Oké – dőlt hátra a padon, és látszott rajta, hogy még mindig kételkedik. Ahogyan az is tisztán leolvasható volt az arcáról, hogy szívesen visszacsinálná az egészet, vagy váltana témát, de az elsőhöz nem volt képessége, a másodikhoz pedig bátorsága.

– Ott egy madár – szóltam mellékesen a fára mutatva, mire Kornél a fejét hátradöntve pillantott oda, közben pedig a másik oldalról átrohant a sárgák tanára, és a távcsövét a szeme elé kapva bámult fel.

– Egy Garrulus glandarius! – szólt boldogan.

– Az valami ritka cucc? – érdeklődött Karesz.

– Egy egyszerű szajkó – emelte fel a telefonját Marci, aki időközben kiguglizta. – A tanár úr úgy érzi, ha latinul mondja, akkor különlegesebb fajnak tűnik – forgatta a szemét. – Egy verébnek is úgy szokott örülni, hogy „ott egy Passer domesticus” – fűzte hozzá, a többiek pedig hangosan felnevettek, amitől elrepült a megfigyelt madár.

– Na, most jól meglépett a Garrulus akármi – tárta szét a karját Isti tettetett csalódottsággal.

– Ha kipihentétek magatokat, akkor mehetünk tovább – szólt a tanár leengedve a távcsövét, és a másik kísérőhöz odalépve arról kezdte győzködni, hogy Marci csak túloz, és egyébként is, nézze meg, hogy mennyi fajt látott már. Ehhez megmutatta az ornitológus-applikációját is.

Az asztalról leugorva indulásra készen álltam, de mielőtt a többiek után mentem volna, bevártam Kornélt, aki mellém érve érdeklődve nézett rám.

– Akkor… Jók vagyunk, Újvári Hanna?

– Jók – mosolyodtam el halványan, és megráztam a fejem. – Csak… Van, amiről nem igazán beszélek.

– Értem.

– Nem azért, mert nem akarok – tettem hozzá gyorsan, mert nem szerettem volna megbántani. – Hanem mert nem tudok – suttogtam.

– Értem – ismételte meg Kornél bólintva. – Nem kérdezlek.

– Köszönöm – pillantottam rá hálásan. – Nem… – tűrtem a fülem mögé a hajam. – Nem voltam mindig ilyen – ráztam meg a fejem. – És szerintem te a régi énemet jobban kedvelted volna. Azt mindenki jobban kedvelte – sóhajtottam fáradtan.

– Láttam – biccentett, és egyértelműen a régi Insta-képeimre utalt, amiket megnézegetett. – De kérhetek valamit?

– Persze – néztem rá.

– Rendkívül okos lány vagy, Újvári Hanna, de azért ne akarj helyettem gondolkodni. El tudom dönteni, hogy kit, és főleg, hogy mikor kedvelek – mosolyodott el, én pedig lesütöttem a szemem, és óvatosan biccentettem egyet, majd előhúztam a telefonomat. A háttérképre nézve anyu arcán a megszokott mosoly kicsit bosszúsnak tűnt, mintha haragudna, amiért éppen elszúrom a dolgokat. Mit akarsz mondani? – gondolkodtam a képet nézve. – Hogy legyek nyitottabb? Kedvesebb? Ez a baj? – meredtem a fotóra. Jó, akkor megpróbálom – bólintottam alig láthatóan, és arra gondoltam, hogy amennyiben van egy srác az univerzumban, aki annak ellenére érdeklődik irántam, hogy a háttérképemen lévő fénykép vélt reakciói alapján határozom meg a döntéseimet, akkor… Akkor az a fiú megérdemli, hogy kedves legyek vele.

Az órámra pillantva ellenőriztem, hogy vajon Bernadett és Lóri hogy állhatnak, majd kissé idegesen arra jutottam, hogy még nagyon messze vannak a végétől.

– Izgulsz a többiek miatt? – kérdeztem Kornélt, kisegítve azzal, hogy témát váltok.

– Nem igazán – rázta meg a fejét. – Csenge és Bence mentek tőlünk – mondta, és így már értettem, hogy miért nem. Az akrobatikus rock and rollban kimagasló eredményeket elérő Csengének és az atléta Bencének nem lehet akadály egy biciklitúra. – Nálatok sem hiszem, hogy gond lenne – tette hozzá.

– Bízom benne – feleltem hosszasan kifújva a levegőt.

– Hogyhogy madarászni jöttél, és nem mentél a barátoddal a medencénél lógni? – pillantott rám féloldalasan. A kérdése meglepett, és hirtelen nem is tudtam, hogy erre mit reagáljak, egyszerűen csak jött, amit elsőre gondoltam:

– Mi bajod van Mátéval?

– Semmi – tagadta azonnal.

– Gyakran emlegeted.

– Gyakran látlak vele – vonta meg a vállát. – És gondoltam…

– Ne gondold – ráztam meg a fejem. – Kedves srác, és eléggé bírom. Ahogyan mindenki – mondtam, aztán gyorsan hozzátettem. – Szinte mindenki.

Kornél a helyesbítés hallatán elmosolyodott.

– De sokszor választ olyan elfoglaltságot, ami nekem túl sok – tettem hozzá. – Ezért jöttem inkább ide.

– Értem. Ez inkább introvertáltaknak való program – jegyezte meg szórakozottan.

– Valami olyasmi – értettem egyet. – Nem bánom, ha nincs szelfi és kamerázás és élőzés és telefonozás és… És nincs semmi.

– Ahhoz képest, hogy ennyire nem bírod, elég sokat telefonálsz.

– Apuval szoktam – feleltem.

– Bocs, ez megint egy olyan, amihez nem volt közöm – ingatta a fejét Kornél.

– Nem, apuról szívesen mesélek… – mosolyodtam el, megpróbálva elrejteni a mögötte megbújó szomorúságot. – Ő akarta, hogy eljöjjek ide, miatta vagyok itt, de közben tudom, hogy ezáltal egyedül maradt, és ez okoz egy kis vívódást. Ezért látod ennyiszer, hogy telefonálok. Vele beszélek – meséltem. – Vagy a nagyival – tettem hozzá.

– Aki lelkes Insta-követőm – biccentett.

– Igen – nevettem el magam a fejemet fogva.

– És akkor velük beszélsz annyit, mással nem… – gondolkodott Kornél hangosan.

– Mit szeretnél tudni? – pillantottam rá elfojtott mosollyal.

– Van valami, amit tudnom kellene? – dobta vissza a labdát.

– Nincs – ráztam meg a fejemet, és kissé hevesebben vert a szívem, de ezt egyelőre betudtam annak, hogy az erdőben gyalogolok párás időben.

Kornél vigyorogva sétált mellettem, aztán összehúzott szemöldökkel fordult felém.

– Oké, most ugye azt dumáltuk meg, hogy nincs barátod? – tisztázta le. 

– Azt – erősítettem meg, és a fejemet elfordítva félrenéztem a fák irányába, hogy ne lássa a reakciómat, vagyis azt, hogy idiótán vigyorgok.

Az előttünk haladó csapat hirtelen megállt, amikor a vezetőnk észrevett valamit.

– Na, kinek ismerős a fészek? – mutatott fel a fára.

– Nem tudom, talán a sulinkból valakié? – kérdezte Marci unottan.

– Nagyon vicces vagy, Marcell – dünnyögte a tanára, majd inkább körbefordult, hátha valaki másnak van használható tippje.

– Én úgy gondolom, hogy ez egy… – vakargatta a homlokát Karesz – madáré – hozta meg a döntését.

– Nagyszerű megállapítás – közölte a hobbiornitológus tanár lehangolva, aztán inkább nem kérdezgetett, hanem elmondta, hogy éppen mit látunk, és tovább is haladtunk.

Az erdőt járva, madarak után kutatva viszonylag gyorsan telt az idő, de ezt nem feltétlenül a programnak tudtam be, hanem inkább annak, hogy örültem Kornél társaságának, és nem titkoltan annak is, hogy az ismerkedésünk lassan, és mindkét fél részéről megfontoltan történt. Örültem, hogy van végre valaki, aki nem rohan le a kérdéseivel, az okosságaival, nem kezd el tanácsokat osztani, nem mesél magáról vagy egy ismerőséről hasonló sztorit. És legfőképpen annak örültem, hogy bár az információi alapján tudta, hogy másfél évvel ezelőtt történt az életemben valami, ami mindent megváltoztatott, nem kezdte el, hogy majd lesz jobb, nem jött a közhelyekkel, hogy az idő mindent meggyógyít majd, és azt sem mondta, hogy tudja, milyen rossz nekem. Mert nem tudta. Senki nem tudta, ennek ellenére Kornél volt eddig az egyetlen, aki kihagyta ezt a beszólást, az elmúlt egy évben mindenki mástól megkaptam. Kornél borzasztóan óvatosan közelített a témákhoz, és ha valamibe véletlenül bele is tenyerelt, akkor sem próbálta utána menteni a menthetőt, hanem egyszerűen csak elhallgatott, ami számomra többet ért minden szónál.

– Kis szünet – állt meg a tanár az újabb pihenőhelynél, mire a többiek egy-egy vizespalackkal a kezükben leültek a padokra, és kissé fájdalmas arccal súgtak össze, hogy vajon még mennyi ideig kell az erdőben bolyonganunk.

Az egyik üres padon átvetettem a lábam, és leültem rá, kinyitva a palackot, amit  a sötétzöldek tanára adott a kezembe. Kornél az asztalhoz lépve lehúzta a pulcsija cipzárját, és levette a felsőt, amit hanyagul a padra dobott, aztán kibontotta a saját vizét, és leült velem szemben.

– Mi a cél? A kajakozással? – érdeklődtem, miközben beleittam az üvegbe.

– Mint mindenkinek. Olimpia – felelte egyszerűen.

– Értem. Bocs, nem tudtam, hogy ez ennyire egyértelmű, nem vagyok túl jó sport témában…

– De, gondolom, hallottál a görögökről, akik az első játékokat szervezték… – kezdte, mire a beszólásán hangosan felnevettem.

– Tudom, mi az az olimpia – közöltem röhögve.

– Huh, akkor jó, mert nagyon az elején kellett volna kezdenem – mosolygott rám.

– Ott van az a láng, nem? – tettem a hülyét, Kornél pedig nevetve bólintott.

– Aha, van valami tűz – helyeselt.

– Akkor képben vagyok – mondtam.

– Meglepően jól informált vagy – dicsért meg vidáman.

– Igyekszem.

– Ha minden jól megy, akkor összejöhet – váltott át komolyra. – És egyébként Bernadettnek is vízilabdában – tette hozzá.

– Tényleg? – csodálkoztam el.

– Persze, válogatott – felelte, aztán látva, hogy nem vagyok annyira képben, hozzátetette: – Azt hittem, jobban ismeritek egymást.

– Nem, igazából mi négyen most kerültünk össze, eddig nem annyira töltöttük együtt az időt. Zsombival és Bernadettel csak látásból ismertük egymást a suliból. Lórival egy kicsit jobban, mert osztálytársak vagyunk, de azt hiszem, ennek ellenére a távolabbi ismerős kifejezés illene ránk a leginkább – meséltem, Kornél pedig őszintén meglepettnek tűnt. Nem csodálkoztam rajta, az ő csapatukról üvölt, hogy a versenyen kívül is jóban vannak. Ez egyszerűen látszik azon, ahogyan beszélnek vagy viselkednek egymással.

– Értem – felelte Kornél.

– De őszintén örülök, hogy Bernadett ennyire sikeres. Nem tudtam róla – gondolkodtam el. – Mi nem voltunk soha… jóban – tűrtem a fülem mögé a hajam. – Rosszban sem – tettem hozzá gyorsan. – Csak… Nagyon mások vagyunk. Voltunk. És ez mindig is érződött a kapcsolatunkon. Nem volt kapcsolódási pontunk, ő sportol, edzésre jár, suli után mindig rohan, én meg…

– Integráltál – segített ki Kornél.

– Nem – ráztam meg a fejem mosolyogva. – A matekversenyek és eredmények mellett én… Lógtam a neten – vontam meg a vállamat.

– Mint mindenki? – kérdezte mosolyogva.

– Nem – ráztam meg a fejem –, én tényleg túltoltam – sóhajtottam. – Ha nem tanultam, akkor sokat posztoltam, sok appot használtam, mindenhol regisztrálva voltam. Snapchat, Insta, ask.fm, Musicakármi… plusz ott volt a csatornám a YouTube-on, úgyhogy elvoltam – meséltem, és zavartan megdörzsöltem a homlokomat. – Túl sok időt szúrtam el ezekkel a baromságokkal. Túl sok és túl értékes időt. Aztán egy nap lelőttem az összes felületemet – mondtam ki. – Ami a lényeg, hogy kilencedikben, amikor mindenki megismeri a másikat, mi Bernadett-tel eléggé különbözőek voltunk, és másfelé orientálódtunk, aztán a kapcsolatunk így maradt, attól függetlenül, hogy velem vagy bennem közben sok minden változott. – Kornél csendben hallgatott, és a kezében lévő palack címkéjét szaggatta le. – Szóval… – köszörültem meg a torkomat. – Jó hallani egy kívülállótól, hogy Bernadett nagy jövő előtt áll, és ilyen céljai vannak – mosolyodtam el. 

– És a te céljaid, Újvári Hanna? – érdeklődött Kornél.

– Hosszú távú nincs – ráztam meg a fejem egyszerűen. – Rövid távú pedig… Most itt vagyok – tártam szét a karomat. – Aztán majd nem leszek itt.

– Pesszimista – ingatta a fejét.

– Realista – javítottam ki gondolkodás nélkül, és felálltam a padról. – De sokszor a kettő ugyanaz – tettem hozzá.

– Gondolod? – kérdezte mosolyogva.

– Sajnos igen. Bárcsak ne így lenne – feleltem. Kornél megértette, hogy ezt miért mondom, ezért csak némán bólintott, és nem kezdett el okoskodni, aminek borzasztóan örültem.

– Azért én mégis örülnék neki, Újvári Hanna, ha sokáig itt lennél – állt fel Kornél is, és megállt előttem, mire hálás mosollyal néztem fel a szemébe.

– Köszönöm – suttogtam.

– Indulunk visszafelé! Tartsátok nyitva a szemeteket! – jelentette be a sárga csapat tanára.

– Pillanat, még ne induljunk! Isti, vedd fel, ahogy tigrisbukfencezek egyet az avarban, majd odaszerkesztek egy stukkert a kezembe – szólt Karesz. 

A barátja rögzítette, ahogyan elgurul néhányszor, fegyvert formálva a középső és mutatóujjával. Csodálkozva néztük, ahogyan egymás után újra és újra felveszik a jelenetet, aztán amikor Karesz végzett, leporolta a ruháját, majd csatlakoztak hozzánk. A sárga csapat tanára megrettenve nézett rájuk.

– Srácok, kevesebb videojáték, több természet – tanácsolta. A fiúk nem reagáltak rá, egyszerűen csak kiröhögték, aztán azt tervezgették, hogy milyen effekteket tesznek majd a videó alá. Amennyit hallottam, azok alapján Karesz kezében lesz egy fegyver, a háttérben pedig egy régi, rozsdás katonai dzsip és egy kisebb robbanás.

– Én is szeretnék kérni egy pillanatot, készítenék egy képet az Instámra, ahogyan a fák között átszűrődik a napfény – állította meg a csapatot ezúttal Marci, és előszedve a telefonját, megkereste a legideálisabb pózt ahhoz, hogy a feje felett lévő leveleken átszűrődő napsugarat le tudja fényképezni úgy, hogy a kép is jó legyen, és a gerince se törjön ketté.

Amikor Marci kész lett, dobott a képre néhány effektet és filtert, ami után már fel sem lehetett ismerni az eredeti helyszínt, és kiélvezve a túraösvényen lévő mobilnetet, fel is töltötte az oldalára. Csendben sétálva elképzeltem, ahogyan Marci Instát nézegető ismerősei belájkolják a fotót, mondván „aszta, de szép!”, és már tovább is pörgetnek valaki más képére, mondván „aszta, de jó kaja”, majd azon is túllesznek, és valaki mást nézve azt mondják: „aszta, de jó neki”.

– Még valaki? Boomerang, Snapchat, depis Tumblr-fotó, esetleg live az erdőből? Valami? – fordult Kornélhoz és hozzám a tanár, megelégelve, hogy ezzel telik az idő.

– Nem – ráztam meg a fejem.

– Kihagyom – intett Kornél is.

– Na, a végén még kiderül, hogy van remény – tűnődött el a sárgák tanára kettőnket nézve.

– Elnézést, azt hiszem, megrándult a nyakam tigrisbukfencezés közben – lépett oda hozzá Karesz.

– És van természetes szelekció is – dünnyögte a tanár, aztán megvizsgálta Kareszt, és megnyugtatta annyival, hogy „megmarad”.

Visszafelé Kornéllal valamennyire lemaradva követtük a többieket, és egy kicsit furcsán éreztem magam attól, hogy előre sajnáltam, a visszaérkezésünkkel ez a pillanat elmúlik, és ugyanígy már soha nem ismétlődhet meg.

– Fel sem merült benned, hogy nemet mondasz? – érdeklődtem, amikor azt mesélte, hogy miként választották ki a versenyre.

– Nem – rázta meg a fejét.

– Miért? – nevettem el magam hitetlenül.

– Sportsuliból jövök, amikor kiderült, hogy bejutottunk, mindenki jelentkezni akart – mesélte.

– Várj – akadtam meg. – Ti tudtátok, hogy mi az az Iskolák Országos Versenye?

– Dehogyis – röhögte el magát. – Senki nem tudja.

– Na azért – könnyebbültem meg.

– Nálunk csak szóltak, hogy van egy ilyen, csekkoltuk a neten, nem igazán találtunk róla semmit a béna honlapján kívül, de ettől függetlenül mindenki jelentkezett. Verseny-verseny – vonogatta a vállát.

– Akkor nálatok több volt a jelentkező, mint négy fő?

– Nálunk mindenki jelentkező volt – nevette el magát. – Nálatok?

– Az igazgató négyünket választott ki, a bizonyítványosztás után behívott minket az irodába, és megkért, hogy képviseljük a Szirtest.

– Rögtön elvállaltátok?

– A többiek igen. Én átgondoltam… párszor – mondtam.

– Megbántad? – kérdezte őszintén, engem pedig meglepett, hogy eszébe jutott ez a lehetőség is. Nem válaszoltam azonnal, hanem többször átgondoltam, végül a fejemet ingatva néztem rá.

– Bizonyos szempontból jó, hogy itt vagyok, bizonyos szempontból rettenetesen rossz döntésnek tartom, de… de nem bántam meg – válaszoltam.

– A végén több lesz a jó, hidd el.

– Hogy lehetsz ennyire optimista? – nevettem fel csodálkozva széttárva a karomat.

– Vagy realista? – kérdezte félredöntve a fejét, úgy mosolyogva rám, mire átgondoltam a szavait, és a szemébe nézve bólintottam.

– Meglátjuk.

14.

A táborba visszaérve a sárga csapat tanára örömmel jelentette be, hogy négy madarat is látott, abból egyet még soha, ezért kimondottan sikeresnek ítélte meg a fakultatív programot, majd a biztonság kedvéért elkísérte Kareszt az orvosi szobába, hogy megnézzék a nyakát, ami állítása szerint megroppant tigrisbukfencezés közben. A többiek is szétszéledtek a visszaérkezésünket követően, így a kiskapu előtt Kornéllal némiképpen tanácstalanul álltunk egymással szemben.

– Akkor…

– Én… – kezdtük tökéletesen egyszerre, mire mindketten elnevettük magunkat.

– Szóval – kezdte újra Kornél. – Megyek, megkeresem Zolit… – fésülte ki a haját a szeméből, és a pingpongasztal irányába fordult, ahol a fekete csapat egyedül maradt tagja pattogtatta a labdát.

– Én pedig megnézem Zsombit – mutattam az ellenkező irányba.

– Oké – biccentett. – Gondolom, később…

– Később – vigyorodtam el a cipőm orrát nézve, amire sárosan száradt rá egy, az erdőben összeszedett falevél.

Kornél mosolyogva hátat fordított, és elindult a pingpongasztalhoz, amikor zavaromban felhúztam az orromat, és tudtam, hogy valamit még mondanom kellene, de fogalmam sem volt, hogy mit.

– Kornél – szóltam utána. A kajakos srác megfordult, és kérdőn nézett rám. – Örülök, hogy te is eljöttél erre a programra… A madarasra – magyaráztam a hajamat birizgálva.

– Mondtam, hogy érdekel az ornitológia – vonta meg a vállát szórakozottan.

– Még mindig? – kérdeztem visszatartott lélegzettel, pontosan tudva, hogy csak metaforikusan beszélünk róla. Kornél elmosolyodott, és széttárta a karját.

– Egyre jobban, Újvári Hanna. Egyre jobban – kiáltotta hátrálva, majd megfordult, és odasétált Zolihoz.

A beszólása hatására levakarhatatlan vigyorra húzódott a szám, és én is megfordultam, hogy a medencéhez menjek. A vízben éppen egy nagyobb társaság labdázott, köztük volt Máté és Zsombi is.

– Hé, Hanna, visszaértetek? – kiáltott felém Máté a vízből, amikor meglátta, hogy leülök a medence szélére.

– Igen – bólintottam.

– És ennyire jó volt? – meredt rám. Akkor jöttem rá, hogy valószínűleg még mindig vigyorgok, ezért bólogatva elővettem a telefonomat.

– Nagyon – feleltem, és a kijelzőre pillantottam. A háttérképemen anyu mosolyát teljesen másnak láttam, olyan volt, mintha éppen megbeszélnénk, hogy mi történik, és lányosan összenevetünk az apró, jelentéktelennek tűnő, számunkra mégis igazán fontosnak vélt részleteken, újra és újra átrágva magunkat azon, hogy pontosan mi volt, mit mondott, hogy értette, és… A képet nézve szép lassan lehervadt a vigyor az arcomról, és megsimítva a kijelzőmet, mélyet sóhajtva lehunytam a szemem. Istenem, miért nem beszélhetem meg vele a valóságban is?

15.

Furcsa volt az ebédlőben Zsombival kettesben ülni az asztalunknál. Az egész étkező túlságosan kihaltnak tűnt a csapatok fele nélkül. A megfogyatkozott létszámú társaságok csendben ettek, alig-alig szólt valaki. A délelőtt folyamán mindenki elfoglalta magát, ebédre azonban már kezdett a hangulat nyomottá válni, egyre többen pillantgattak az ajtó irányába, vagy éppen az üres helyekre. Mi is szótlanok voltunk Zsombival, mindketten a gondolatainkba merülve turkáltunk az ételben, és vártuk, hogy visszaérjen Bernadett és Lóri. Ha egyáltalán visszaérnek…

– Szerinted mikor? – törte meg a csendet Zsombi. A kilencedikes srác arcát szépen megkapta a nap, az orra és homloka le is égett, a bőre pirosan fénylett.

– Nem tudom. Szerintem még órákig tart a feladat – pillantottam a telefonom kijelzőjére.

– Oké – bólintott idegesen. – Mit csinálsz addig?

– Ki kell mosnom pár cuccomat – avattam be a programomba.

– Értem. És nem gond, ha addig én…

– Nem – ráztam meg a fejem, anélkül hogy megvártam volna a mondat végét. Tudtam magamtól is. Visszamegy Mátéval a medencéhez. – Csak kend be az arcod naptejjel. Leégtél – tettem hozzá.

– Rendben – állt fel az asztaltól. – Ha esetleg előbb látnád, hogy visszaérnek a többiek, akkor szólsz?

– Persze, azonnal – ígértem meg.

Zsombi felállt az asztaltól, és kiment az étkező épületéből, hogy visszatérjen a programjához, ami az ebéd miatt félbeszakadt. Én pedig idegesen rágva minden egyes falatot, Bernadetten és Lórin gondolkodtam. Amikor végeztem, visszavittem a tálcámat a helyére, aztán a faházunkhoz mentem, hogy összeszedjem a szennyest. A tábor üresnek tűnt, nyoma sem volt a megszokott zsibongásnak, a feladatra elment versenyzők nélkül szinte megállt az élet. A medence felől hallatszott némi hangoskodás, és a focipályán valakik monoton ütemben rugdosták a labdát, egyébként pedig semmi, csak lézengtek az ottmaradtak, várva, hogy visszaérjenek a többiek. Amíg kiválogattam a mosnivalót, kinyitottam az ablakokat, hogy szellőztessek, mert megrekedt a délutáni meleg levegő a faházban. A ruhákat összekapkodva egy pillanatig hezitáltam, kezemben tartva a lehúzott párnahuzatot, aztán mélyen beleszagoltam. Az illat, ami Kornél pulcsijáról ragadt rá, olyan erővel és intenzitással kúszott fel az orromba, hogy szinte görcsbe rándult a gyomrom, majd akaratlanul is elmosolyodtam, és visszahúztam a párnámra, egyfajta „jól van az úgy” vállrándítással. Amíg újra felnyaláboltam a mosnivalómat, valami hang ütötte meg a fülemet, mire odakaptam a fejem. Nem láttam semmit, a házban csak én voltam. Azonnal beugrott, hogy a hangot valószínűleg a Csenge által látott mutáns szarvasbogár adta ki, ezért óvatosan az ajtóig hátráltam, ügyelve arra, hogy ne fordítsak hátat, majd magam mögé nyúlva megragadtam a hátamnak nyomódó kilincset, és kislisszoltam. Jobb a békesség. Ha csak a fele igaz annak, ahogyan Csenge beállította, akkor nem szeretnék egyedül megküzdeni a szarvasbogárral.

A mosókonyháig sétálva szinte senkivel sem találkoztam, messziről láttam különböző színekbe öltözött versenyzőket, és a medence irányából hallottam Titanilla tanárnő vihogását, ezért sietősen bementem, és becsuktam magam mögött az ajtót. Pechemre nem egyedül voltam, az arany csapat két lánytagja, Veronika és Dóri már megint ott rögzítették életük tátogását. Amikor megláttak, azonnal leállították a felvételt, és bosszúsan néztek rám. Nem zavartattam magam, átmentem köztük és a mosógépre támasztott telefonjuk között, és az egyik szabad gépbe bevágtam a ruháimat.

– Tényleg most kell mosnod? – kérdezte Veronika idegesen hajolva a kamerába, ahol megigazította a haját, és ellenőrizte, hogy nem ragadtak-e össze a szempillái.

– Tényleg itt kell tátognotok? – kérdeztem vissza lazán, majd beindítottam a gépet, és leültem vele szemben a földre, megtámasztva a hátam az egyik szárítónak.

A lányok nem reagáltak, hanem sértetten felkapták a telefonjukat, és visszanézték a felvételt, amit minden bizonnyal megzavartam.

– Menjünk ki a fákhoz, ott is jó lesz – tanácsolta Dóri.

– Jó, de akkor kezdhetjük elölről – bosszankodott Veronika.

Te jó ég, kárba veszett a mutogatásuk. Majdnem megsajnáltam őket, de inkább elővettem a telefonomat, és megnyitottam rajta a játékomat. A sudokut nyomkodva hallgattam, ahogyan Dóri és Veronika agyalnak, hogy akkor mit csináljanak, hol vegyék fel, mert ez a helyszín lett volna a legjobb a kiválasztott számhoz és koreóhoz, ráadásul a telefon is tök jól ki lett támasztva, és… A szememet forgatva megráztam a fejem, és a lányok felé néztem.

– Ha gondoljátok… – kezdtem, mire mindketten kérdőn fordultak felém. – Én itt ülök, és ha ennyivel nem zavarom a videózásotokat – mutattam magamra –, akkor felőlem maradjatok, miattam nem kell kimenni.

Látszott rajtuk, hogy ezzel megleptem őket, mert nem válaszoltak, hanem összenéztek, és szó nélkül, csupán szemkontaktussal kommunikáltak valamit. Gondolom, csapdát sejtettek, vagy egyszerűen csak nem értették, hogy miért lennék velük jó fej.

– Hát… oké – bólintott végül Dóri.

– Kösz – sziszegte Veronika is, nagyjából úgy, mintha a fogát húznák, aztán a fejére varázsolta a szereplős mosolyát, és a felvételt elindítva produkálni kezdték magukat a tizenöt másodperces zenére.

Legalább hatszor végighallgattam a szám részletét, és a telefonomat nyomkodva a szemem sarkából láttam, ahogyan szenvednek a koreóval, egymás után ismételve. Amikor valamelyikük rontott, kezdték az elejéről. A közelükben lenni is fárasztó volt, el tudtam képzelni, hogy mennyire unalmas lehet nekik. De nem kérdeztem meg, hogy akkor miért csinálják. Mert pontosan tudtam. Volt idő, amikor én is kötelességemnek éreztem a posztolást, amikor számított, hogy mennyien követnek, és mennyi lájkot ér egy-egy feltöltött képem vagy videóm. Volt, amikor néztem, mennyien követnek, és komolyan zavart, ha visszaesést tapasztaltam. Istenem, micsoda problémák voltak… Aztán nálam egyik napról a másikra elmúlt a szereplési kényszer, és nem volt több fake posztolnivalóm sem. A lányoknál a jelek szerint még tart, és ahogyan elbambulva néztem feléjük, rájöttem, addig jó, amíg nem tudják, mi mindent veszítenek, amíg ezekre a szarokra gyártják a kamu tartalmakat. Addig jó nekik, amíg a legnagyobb gondjuk annyiból áll, hogy toplistán maradnak-e a mutogatással, vagy letaszítja őket egy másik barátnőpáros, akik esetleg jobban mutogatnak.

– Mi az? – kérdezte Dóri, amikor észrevette, hogy figyelem őket.

– Ja, semmi, csak elgondolkodtam – legyintettem, elkapva róluk a tekintetem.

Az arany csapat két tagja elkészült a videóval, aztán rögzítettek még egyet, ami ezúttal nem tátogás volt, hanem közölték a követőikkel, hogy holnap élőznek egyet innen a versenyről. Ezt is felvették vagy háromszor, mire mindent rendben találtak a videóban, és sikerült egy olyan pillanatot találniuk, amikor nem kattogott bele a mosógép. Amikor végre elkészültek, azt hittem, hogy kimennek, de ehelyett odaálltak elém, mire felnéztem rájuk. Az arckifejezésük alapján elszántak voltak, és nagyon úgy tűnt, most aztán mondani akarnak valamit.

– Figyelj – kezdte Dóri –, lehetsz arrogáns, meg lenézheted, amit csinálunk – meredt rám úgy, mint aki most majd helyre teszi a fejemben a dolgokat. Reakció nélkül álltam a tekintetét, jelezve, hogy folytathatja: –, de tudod, hogy mennyi követőnk van?

– Nem – feleltem teljesen őszintén.

– Akkor nézd meg – mutatta felém a telefonját. Ránéztem a számra, és bólintottam. Oké, most már tudom. – Szóval a helyedben nem forgatnám a szememet – zárta le. Ekkor beszállt Veronika is.

– Pontosan – mondta meg nekem jól.

Sóhajtva széttártam a karomat, és megráztam a fejem.

– Jó – reagáltam le ennyivel. Talán ennél egy kicsivel nagyobb vitára készültek, de mivel láthatóan nem nagyon keltették fel az érdeklődésemet, ezzel nem igazán tudtak mit kezdeni. Kérdőn összenéztek, hogy vajon ez most mit jelent. Nem igazán jöttek rá, látszott rajtuk, hogy nem szokták hidegen hagyni az embereket. Pedig az esetemben pont ez történt.

– És különben pedig – folytatta Veronika – nem csak azért csináljuk a videókat meg élőket, mert várják.

– De azért is – fűzte hozzá gyorsan Dóri.

– Jó, azért is, de főleg, mert mi vagyunk a tavalyi nyertesek – emlékeztetett Veronika arra, amit már mindenki tudott. Talán magukra is kellene tetováltatniuk. Úgy lenne az igazi. Unottan meredtem rá, várva, hogy befejezze a mentegetőzést, felvágást vagy bármit, amit éppen művelt. – Itt senkinek nincs fogalma arról, hogy mi fog történni. Kivéve…

– Kivéve titeket – bólintottam, befejezve az unalomig ismételt mondandóját.

– Igen – bólintott. – Azt hiszed, mi vagyunk a szemetek? – kérdezte felröhögve. – Nem. Miért lennénk? Teljesen normálisak vagyunk, amit a többi versenyző terjeszt rólunk, az csak irigység – közölte, és láttam rajta, hogy tökéletesen elhiszi a saját szavait.

– Azért kerülünk mindenkit és videózunk inkább, meg csináljuk a saját dolgainkat, mert ez itt egy verseny.

– Tényleg? – kérdeztem szórakozottan.

– Na, majd meglátjuk, hogy milyen sokra mész a nagyképűségeddel – oltott le Dóri, akit a jelek szerint kezdett komolyan irritálni a stílusom, a viselkedésem, de lehet, hogy a létezésem is.

– Azt hiszed, hogy mi tavaly nem barátkoztunk, mint ahogy most mindenki? – tette csípőre a kezét Veronika. – Nem lógtunk a többi csapattal? – kérdezte. – Aztán kiestek. Mindenki kiesett, akit kedveltünk vagy megszerettünk. És akik bent maradtak, az ellenségeink lettek egy pillanat alatt – mesélte. – Úgyhogy bandázzatok csak kedvetekre, és legyünk mi a rohadékok, amiért nem segítünk másoknak, nem mondjuk el, hogy milyen feladat várható, satöbbi. Röhögjetek ki minket, meg beszéljetek rólunk nyugodtan. Csak elfelejtitek, hogy ez egy verseny, és ha nem is tűnik nagynak a tét, vagy sokaknak nem tűnik semmilyennek, azért mégis mindenkit nyerni küldött ide a sulija, és ahogy fogyunk, ez ösztönösen felszínre fog törni. És tudod, mit? Mi jót fogunk röhögni a síráson meg összeveszésen, mert tudtuk, hogy ez lesz. Most még jó – hadarta. – De aztán egyre kevesebben leszünk. Mindent látunk idén, amit tavaly megtapasztaltunk. Nagy barátságok. Nagy hülyülések. Ó, és a kedvencem. A szerelem. Egy versenyen. Bravó – néztek össze a lányok gúnyos nevetéssel. – Úgyhogy forgasd csak a szemed azon, hogy elvonulunk, és inkább a követőinknek készítünk videókat, mintsem olyan emberekkel barátkozzunk, akik akaratunk ellenére is az ellenfeleink lesznek – magyarázta, majd kifújta magát, és a szemembe nézve várta a reakciómat.

– Kérdezhetek valamit? – köszörültem meg a torkomat.

– Persze – bólintottak.

– Ha mindez nem zavar titeket, hogy ki mit gondol rólatok, meg ilyesmi, akkor miért magyaráztok nekem közel öt perce minden előzmény nélkül, teljesen indokolatlanul, amikor én csak itt ültem, és tulajdonképpen meg sem szólaltam? – gondolkodtam el.

– Mert fejeket vágtál! – közölte Dóri sértetten.

– Ó, értem – mosolyodtam el óvatosan. – Akkor elnézést – legyintettem szórakozottan.

– Na, menjünk, mert idegesít – szólt Dóri Veronikának megint úgy beszélve rólam, mintha ott sem lennék.

– Oké – értett egyet a másik lány is, és kifelé indultak a mosókonyhából. Én közben feltápászkodtam, és kivettem a lejárt adagot a mosógépből, majd átpakoltam a szárítóba.

– Egyébként – szóltam utánuk, mire mindketten megtorpantak. – Miért mondtátok ezt nekem?

– Mármint mit? – kérdezett vissza Dóri.

– Hogy tavaly voltak barátságok, nagy hülyülések, szerelem – ismételtem meg a hallottakat, és igyekeztem rezzenéstelen arcot vágni.

– Mert megtapasztaltuk azt, amit majd most ti fogtok – vigyorodott el.

– Ki az a ti? – kérdeztem összeszorított foggal.

– Ugyan már – rázta meg a fejét Veronika. – Állandóan a medencénél lóg a piros–sárga–fekete csapat összevegyülve, mindenki jóban van mindenkivel, óriási a haverság, közben meg a sárga csapatból a jó fej gyerek már belezúgott a fekete csapatból a szőke lányba – magyarázta meg, én pedig alig észrevehetően megkönnyebbültem, hogy Mátéra és Csengére gondolt, amikor az ominózus „szerelem” szót emlegette. – Úgyhogy ennyit erről. Majd akkor jöttök rá, hogy ez igazából egy verseny, amikor szépen kiesik valaki elsőként a hármas csapatból – vigyorodott el.

– Tisztában vagyunk azzal, hogy ez egy verseny – mondtam felszegett állal.

– Tényleg? – mosolyodott el Dóri lesajnálóan. – Akkor, gondolom, gond nélkül kiejtitek majd egymást.

– Igen – bólintottam a lehető leghatározottabban.

– Kíváncsian várjuk – nyitotta ki az ajtót Veronika. – Nekünk mindegy, úgyis döntőben leszünk, közületek meg senki, de azért szeretünk mi is szórakozni egy kicsit, úgyhogy majd nézzük a műsort – közölte kedvesen.

– Miért vagytok annyira biztosak abban, hogy döntőben lesztek? Egy feladat sem egyezik a tavalyival vagy az előzőekkel – érdeklődtem.

– Mert nem feladatban dől el, hogy ki nyer – mondta ki egyszerűen. – Hanem fejben. És aki fejben összeroppan, mert az érzelmei irányítják, az feladatot sem tud teljesíteni. További jó mosást – köszönt el, és kivonultak az ajtón, otthagyva engem a kattogó szárítógéppel és a gondolataimmal.

Az arany csapat lánytagjainak távozásával egyedül maradtam, és amíg vártam, hogy lejárjon a szárító program, a hallottakat emésztettem. Tudtam, hogy minden igaz, amit mondtak, és még csak gonosznak sem titulálhatom őket ezért. Kárörvendőnek igen. Számítónak is. De gonosznak nem. Egyszerűen csak a tapasztalataik alapján játszották az idei versenyt, úgy, hogy ők egyedül ismerték a szabályokat igazán. Hatalmasat fújtatva megráztam a fejem, aztán kikaptam a szárítóból a ruháimat, és visszavittem a házba, majd a medencéhez mentem, hogy kiszedjem Zsombit a vízből, és főként a társaságból, hogy egy kicsit észhez térjen, és realizálja magában, hogy miért is vagyunk itt. Ezzel a szándékkal léptem oda a vízhez, amiben egy már összeszokott társaság bandázott gumiunikornissal és vízilabdával, miközben egymás után ugráltak be a vízbe.

– Zsombi – guggoltam le a medence szélére.

A kilencedikesünk mosolyogva úszott oda hozzám, és megkapaszkodott előttem.

– Bejössz, Hanna?

– Nem, és azt szeretném, hogy most te is gyere ki – kértem.

– Visszajöttek a többiek? – kerekedett el a szeme.

– Nem, még nincs hír a csapatokról – ingattam a fejem.

– Akkor? – csodálkozott el.

– Szerintem jobb lenne, ha együtt várnánk őket vissza, a padoknál, ahonnan rálátunk a kapura.

– De most tök jól elvagyok, ha még nem jöttek vissza, akkor…

– Zsombi – sütöttem le a szemem. – Tudod, miért vagyunk itt, ugye?

– Persze. De amíg várunk, addig miért ne maradhatnék? Nem értem – rázta meg a fejét, én pedig kínomban lesütöttem a szemem, és magamban szidtam Kocsist, amiért egy ennyire tapasztalatlan és befolyásolható tagot küldött velünk.

– Jó, maradj – adtam meg magam, mert nem tudtam volna diszkréten felsorakoztatni az érveimet, mivel közben egyre többen úsztak oda Zsombi mellé, és figyeltek ránk.

– Oké – mosolyodott el a kilencedikes.

– Vigyáztam! – ordította el magát Máté, és mellettem elfutva beleugrott a medencébe. A vízbe érkezését hatalmas csobbanás követte, aminek nagy része a ruhámon és rajtam landolt. – Bocs, bocs – intett felém Máté röhögve a medencéből.

– Ez csak víz, mindjárt megszárad – mondtam legyintve.

– Akkor akár be is jöhetsz – ragadta meg a derekamat hirtelen egy srác, akit látásból ismertem a fehér csapatból.

– Nem, nem – ráztam meg a fejem, és megpróbáltam lefejteni magamról a karját.

– Dobd be! Dobd be! – kiáltották páran a medencéből, miközben kihámoztam magam az öleléséből, és már hátráltam volna, amikor megragadta a csuklómat, és magával rántva beugrott a vízbe.

A mozdulat annyira váratlanul ért, hogy csak annyira volt időm, hogy befogjam az orromat, és már éreztem is, ahogyan összezárnak a medence hullámai a fejem felett. Nyitott szemmel néztem felfelé, ahogyan a nap megcsillan a felszínen, aztán felrúgtam magam a medence aljáról, és prüszkölve kapkodtam a levegőt, miközben az idióta gyerek még mindig a csuklómat fogta.

– Gyerekek, halkabban, ha lehet – pillantott fel Titanilla tanárnő az újságjából, amit ráérősen lapozgatott a medence szélén heverészve.

– Na ugye, hogy nem is volt olyan vészes? – kérdezte tőlem a srác, amikor ő is kiemelkedett a vízből.

– Nem, kifejezetten jólesett – dünnyögtem kelletlenül, és karommal feltoltam magam a medence szélén, miközben húzta a ruhámat a víz súlya. A szélére kiülve hátrasimítottam a hajam, és a tocsogó sportcipőmet bámultam, amikor a csuklómra meredtem, és elállt a lélegzetem.

– Mi az, Hanna? Nagyon megszorított? – ült ki a medence szélére Máté, és aggódva figyelt.

– Nem – motyogtam szinte sokkos állapotban. – A karkötőm – mondtam a fejemet kapkodva. – Nincs meg a karkötőm.

– Mi? Biztos ez?

– Igen! Itt kellene lennie – mutattam a kezemre, és felpattantam, majd körbe-körbe néztem, hátha meglátom valahol a medence szélén.

– Ez az a karkötőd, amiről Lóri mondta, hogy… – kérdezte Zsombi, de elharapta a mondat végét, mert csak üveges tekintettel meredtem rá. – Keressétek! – kiáltotta el magát, és lebukott a vízbe.

Máté a szája szélét rágva, kínlódva forgatta a fejét a karkötőmet keresve, miközben odaszólt a vízbe berántó srácnak.

– Haver, ezt nem kellett volna, ne durvuljál, mindenki bemegy a vízbe, aki akar, nem kell lökdösni – közölte idegesen.

A homlokomat fogva, tocsogó ruhában álltam a medence szélén, és a sírógörccsel küzdöttem, miközben minden pillanatban, amikor valaki felbukkant a vízből, odakaptam a fejem, reménykedve, hogy megtalálta.

– Nyugi, itt lesz ez – nézett a szemembe Máté, és láttam rajta, hogy őszintén sajnál.

Amíg várakoztam a csupasz csuklómat fogdosva, a torkom összeszorult, és a fülemben éreztem a szívdobogásomat. Még soha nem vettem le magamról a karkötőt azóta, hogy… Hogy anyu személyes tárgyait visszaadták nekünk a kórházból. Most pedig valami állat leszakította rólam. A teljes kiborulás szélén voltam, és nem tudtam eldönteni, hogy mit tegyek. Ugorjak be én is a vízbe, bízva abban, hogy megtalálom, öljem meg a fehér csapatból a fiút, amiért ekkora kretén, vagy egyszerűen csak menjek el bőgve. Mindhárom variáció optimálisnak tűnt, amikor Máténak, aki a medence szélén sétált, megakadt valamin a szeme, és lehajolt érte.

– Itt van! – kiáltott fel.

Azonnal odarohantam hozzá, és kissé remegő kézzel kikaptam a tenyeréből, hogy ellenőrizzem. Elszakadt.

Annyira összeszorítottam a fogaimat, hogy szinte szétrobbant az állkapcsom, és a karkötőt az öklömbe zárva megfordultam, hogy elmenjek onnan. Jobbnak láttam, ha most egyedül vagyok. 

– Bocs, nem direkt volt – kiáltott utánam a srác, de nem reagáltam rá semmit, csak a vizes cipőm cuppogó hangjának kíséretében elmentem a medencétől.

– Hé, hé, hé – sietett utánam Máté. – Sajnálom – ért be, és fél kézzel átkarolta a vállamat. – De… Biztos meg lehet csináltatni – próbált vigasztalni, mire a könnyeimmel küszködve megráztam a fejem.

– Nem számít – mondtam.

– Ne borulj már ki ennyire, megcsinálják, és olyan lesz, mint volt – nyugtatott.

– Nem, nem lesz olyan! – kiabáltam rá. Máté meglepődve nézett rám. – Nem lesz olyan, mint volt. Mert elszakadt! – mutattam fel dühösen. – Elszakadt – sírtam el magam, és az arcomat olyan erősen temettem a tenyerembe, hogy a kezemben tartott karkötő láncszemei belenyomódtak a bőrömbe.

– Oké, na, nyugi már – ölelt át Máté. – Figyelj. Szólok egy szervezőnek, hogy vigyenek be a városba, megcsináltatom neked. Csak ne sírj már – simította meg a hátamat.

– Nem kell – szipogtam. – Én csak… – emeltem fel a fejem a válláról. – Kiborultam egy kicsit – ismertem be.

– Tényleg? – kérdezte visszatartott mosollyal. – Nem vettem észre – tette hozzá, mire sírás közben elnevettem magam. – Na, add ide, elintézem, megcsináltatom.

– Köszönöm, de tényleg nem kell – ingattam a fejem, és kiengedtem az öklömet, hogy lássam a karkötőt. Nem a kapocsnál szakadt szét, hanem pont középen, ahol két láncszem elengedte egymást.

– Biztos?

– Biztos – bólintottam. – Most megyek, és… Átöltözöm – mutattam magamra.

– Jó. Ha kell valami, vagy csak… Bármi van, akkor szólj, jó?

– Rendben – léptem el tőle, és a házunk irányába siettem.

Az ajtót magam mögött bezárva nekidőltem, és hagytam, hogy lecsússzak a földig, majd a térdeimet felhúzva kibőgtem magam a karkötőt szorongatva. Nem, nem azért sírtam, mert elszakadt vagy tönkrement. Meg lehet csináltatni. A bőgésem oka az volt, hogy az utolsó tárgyat, amit anyutól kaptam, kettészakadva tartottam a kezemben. Minden, amit az a karkötő képviselt számomra, minden, amit jelentett, most két darabban volt, pontosan úgy, ahogyan az életem is azóta, amióta ő nincs. Olyan mélyről szakadt fel belőlem a bőgés, hogy szinte megfulladtam, a hátam monoton tempóban ütődött neki az ajtónak, ahogyan rázott a sírás, úgy ütődött a vizes ruhán át a gerincem éle a fának. Hirtelen kopogtak mögöttem, mire felkaptam a fejem, és a pulcsim ujjába törölve az orromat megköszörültem a torkom.

– Igen? – kérdeztem sírós hangon.

– Minden oké? – szólt Kornél hangja az ajtó másik oldaláról, ami meglepett, mert nem számítottam rá. Nem számítottam senkire.

– Persze – feleltem.

– Akkor kinyitod?

– Most nem annyira… alkalmas – válaszoltam.

– Oké, csak a többiek a medencénél azt mondták, hogy belöktek a vízbe, amitől kiborultál, és sírsz… – magyarázta, miközben felálltam és kinyitottam az ajtót. Kornél a látványomtól megilletődve nézett rám, és megrázta a fejét. – De látom, szerencsére nem igaz – tette hozzá, hogy oldja a feszültséget, mire szipogva elnevettem magam.

– Nem… Nem azért borultam ki, mert belöktek a vízbe – védtem meg magam azonnal.

– Rendben – bólintott.

– Bár annak sem örültem – tettem hozzá gyorsan. – Csak… ez – mutattam magam elé a felfelé tartott tenyeremet, amiben benne volt a karkötő.

– Leszakadt? – pillantott rám.

– Igen.

– Meg lehet csináltatni?

– Igen. 

– Akkor igazából nem a karkötő miatt sírsz – értette meg.

– Nem – töröltem meg a szemem újra.

– Oké – biccentett hosszasan kifújva a levegőt, és tanácstalanul állt előttem. Látszott rajta, hogy nem tudja, mit csináljon velem, vajon megölelhet-e vagy sem, esetleg próbáljon viccelődni, vagy azzal csak rontana... – Vizes a ruhád – jegyezte meg végül.

– Tudom – bólintottam a könnyeimet törölve.

– Oké, akkor megmondom, hogy mi lesz, Újvári Hanna – gondolkodott. – Menj, öltözz át, én addig megvárlak, és kitalálom, hogy mit mondok akkor, amikor visszajössz – tervezte el.

– Rendben – mosolyogtam rá, és bementem a fürdőszobába.

A csukott fürdőszobaajtó mögött két kézzel megtámaszkodtam, és a kisírt szemű tükörképemre bámultam, majd megnyitottam a csapot, és jéghideg vízzel egymás után többször leöblítettem az arcomat. A sarokban lévő pókhálóba ragadt tetemek rezegve mozogtak a hajszárító fújásától, majd amikor teljesen megszárítottam a hajam, átöltöztem száraz ruhába, és kiléptem a fürdőszobából. Kornél Bernadett ágyán ült, hátát a faház oldalának támasztva, és kérdőn pillantott rám.

– Ez elég idő volt, vagy még gondolkozol? – érdeklődtem mosolyogva.

– Ennyi elég volt, köszi – biccentett kedvesen. Leültem vele szemben a másik ágyra, és a lábamat lelógatva, ölembe ejtett kézzel sóhajtottam.

– Tudod, ez a karkötő… – kezdtem halkan… sokkal többet jelent, mint egy egyszerű karkötő.

– Gondoltam.

– Ez… – kerestem a szavakat. – Ez volt az utolsó kapaszkodóm. De nem tudom, mibe – ismertem be. – És most elszakadt.

– Nagyon sajnálom – szólt halkan.

– Köszönöm – bólintottam. – Az emberek továbblépnek – mondtam ki hirtelen. – Gyűlölöm, hogy képesek továbblépni. Nekem nem megy. Egy éve történt – forgattam az ujjaim között a karkötőmet. – Mintha tegnap lett volna. Mégis eltelt egy év. Másoknak. Nekem nem. Érted ezt? – néztem rá egy pillanatra.

Kornél csendben hallgatott, és a szeméből kifésülve a haját bólintott.

– Azt hiszem – mondta.

– Az első pár napban mindenkin láttam a sajnálatot. Homályosan, de rémlik. A borzalom, a rettenet, a szánalom. Ott volt a tekintetekben, ott volt minden köszönésben, minden részvétnyilvánításban. Látták, hogy szomorú vagyok, de nem kérdeztek semmit. Mert tudták az okát. Aztán telt az idő. Vagyis nekik telt, nekem egy helyben állt. És láttam, hogy nem értik. Nem értik, hogy mi bajom van. Meg is kérdezték. Történt valami? Miért sírok? Mintha csak lapozhattunk volna. Eltelt elég idő, mostanra biztosan más bajom lett. Nem, nem lett más. Még mindig ugyanaz. Minden egyes alkalommal ugyanaz, már egy éve. De nem értették. A mai napig nem értik. Én pedig nem tudom… Szerintük már túl kellett volna lennem rajta. Túl lehetek valaha rajta? Kizárt dolog. De már nem aktuális. Már nem egyértelmű – meséltem. – Már magyarázatra szorul. De én nem akarok magyarázkodni. Nincs miért magyarázkodnom – suttogtam.

Kornél szomorúan hallgatott és megrázta a fejét.

– Teljesen igazad van. És nem hiszem, hogy bárkinek is magyarázattal tartozol.

– Lehet, csak mégis… – túrtam a hajamba. – Nem is tudom miért mondtam ezt el neked. Bocs, nem szoktam ilyenekről beszélni, és nem is akarok, fogalmam sincs, mi ütött belém – mondtam totálisan meglepődve saját magamon, hiszen éppen délelőtt közöltem vele, hogy nem tudok bizonyos dolgokról beszélni. Mégis, ahogyan ott ült velem, tökéletes hallgatóságnak bizonyult, én pedig valahogy egyszerűen csak kifakadtam előtte.

Kornél mosolyogva figyelt, és széttárta a karját.

– Jó az, ha az ember elmondja valakinek… Ilyenkor amúgy egy idegen a legjobb választás. Nyilván nem egy random ember az utcán – gondolkodott. – Bár… Én egyszer annak akadtam ki – emlékezett vissza, mire csodálkozva elmosolyodtam.

– Hogy érted?

– Elcsesztem egy versenyt, amin eredményt vártak tőlem. És én is magamtól. De nem ment. Szar nap volt, rossz volt a rajt, és valahogy minden összejött. Utolsó lettem – mesélte a szája szélét harapdálva. – Mindenki csalódott bennem, láttam az arcokon. Az edzőm tombolt, üvöltött, mint egy állat, én meg hallgattam, hallgattam, hallgattam… Aztán kijött belőlem minden. Csak nagyjából másfél órával később, mint kellett volna, úgyhogy akkor már nem volt ott senki, csak egy öregember. Elég rosszkor volt rossz helyen…

– Meghallgatott? – érdeklődtem.

– Hát úgy nagyjából, de szerintem csak félt elmenni, amíg tombolok – gondolkodott, én pedig elmosolyodtam. – A lényeg, hogy jót tett. Kiadni – mesélte. – És jobban jártam, mintha egy közeli hozzátartozómnak akadtam volna ki. Az idegen öreg jobb választás volt. És bízom benne, hogy azóta is jól van. Amikor végül otthagytam, elég fehér volt… – mesélte, mire sóhajtva Kornél szemébe néztem.

– Köszi – mondtam.

– Mit?

– Hogy nekem te vagy a…

– A random öregember – fejezte be röhögve, és ezen én is elnevettem magam.

– Vagy valami olyasmi – legyintettem. – Ugye, tudod, hogy nem szabadna jóban lennünk? – kérdeztem az ujjaimat tördelve.

– Hát, van valami sejtésem, mivel ez egy verseny, ellenfelek vagyunk, valamelyikünk előbb fog kiesni, vagy ha nem, akkor egymás ellen döntőzünk… – gondolta végig a lehetőségeket.

– Igen – sütöttem le a szemem.

– Figyelj, Újvári Hanna.

– Igen?

– Maradjunk annyiban, hogy szólunk egymásnak, ha valamelyikünk úgy érzi, már nem lenne képes kiejteni a másikat. Na? – ajánlotta fel. Elgondolkodtam az ötletén, és széttárva a karomat, bólintottam.

– Jó, ez így elég korrekt.

– Szóval most kiejtenél? – kérdezte.

– Persze – hazudtam, talán túlságosan is gyorsan rávágva a választ. – Te? – érdeklődtem.

– Minden további nélkül – bólogatott.

– Jó – mosolyodtam el.

– Kérdezhetek valamit, Újvári Hanna?

– Igen? – fúrtam a tekintetem az övébe.

– Hogy állsz a bogarakkal?

– Tessék? – csodálkoztam el, mert valahogy nem ilyen jellegű kérdéssel kalkuláltam.

– Félsz tőlük, vagy ilyesmi? – érdeklődött, én pedig megköszörülve a torkomat, próbáltam egyenletesen venni a levegőt.

– Rajtam van?

– Nem – ingatta a fejét. – Melletted – szépítette.

– Oké – néztem továbbra is a szemébe. – Nagy?

– Hát őőő – gondolkodott el.

– Jézusom, miért gondolkozol ennyit? – kérdeztem enyhe riadalommal.

– Nem kicsi – válaszolta meg végül diplomatikusan, mire elszakítottam a tekintetem Kornél szeméről, és oldalra néztem, de rám szólt. – Inkább ne! Maradjon velem a szemkontaktus – tanácsolta.

– Ugye, tudod, hogy mostanra a fantáziám elszabadult, és valami rettenetet képzelek magam mellé? – dünnyögtem újra a szemébe nézve, ahogyan tanácsolta. – Mondd, hogy nem Csenge óriás mutáns szarvasbogara ül mellettem – motyogtam.

– Tényleg! Ez egy szarvasbogár – jutott Kornél eszébe.

– Akkor… Lassan felállok, és aztán gyorsan kirohanok a házból, jó? – avattam be a terveimbe.

– Jó. Viszont meg kell kérdeznem valamit…

– Ne csináld… Többen vannak? Egy hadsereg? Egy szarvasbogár army? – suttogtam.

– Nem, nem, egyedül van… Csak érdekelne, hogy a megítélésemben mennyire játszik szerepet, ha mondjuk veled együtt én is kimegyek innen inkább? – érdeklődött, én pedig a szemébe nézve felröhögtem.

– Egyáltalán nem játszik szerepet a megítélésedben – közöltem.

Kornél ettől láthatóan megkönnyebbült, és felállva Bernadett ágyáról felém nyújtotta a kezét.

– Akkor húzzunk innen, Újvári Hanna.

Elfogadtam a kezét, és hagytam, hogy ujjait rákulcsolja az enyémekre, amitől kissé úgy éreztem, hogy összevissza ver a szívem.

– Csak semmi hirtelen mozdulat – kérte Kornél.

– Rendben – csúsztam le az ágy szélére, és óvatosan felálltam az ágyról.

Kornéllal szembe kerülve összeszorított szájjal néztem rá. – Mondd, hogy még ott van, és nincs rajtam – hunyorogtam félve. Kornél átnézett a vállam felett, és biccentett.

– Ott van. De idegesnek tűnik.

– Milyen egy ideges szarvasbogár? – tűnődtem el.

– Nem akarom megtudni. Megmozdult! Futás! – szólt rám, mire a kezét fogva az ajtó irányába rohantam, és kirontottam a faházból. Kornél bevágta magunk mögött az ajtót, és a térdén megtámaszkodva röhögött.

– Ugye, tisztában vagy azzal, hogy én itt lakom? És itt fogok aludni? És most megint eltűnik majd… – mutattam nevetve a csukott ajtóra.

– Nyugi, mindjárt bemegyek, és elintézem… – röhögött Kornél.

– Tényleg? – fontam össze magam előtt a karomat.

– Aha. Csak hagytam neki időt.

– Mégis mire? – nevettem fel a fejemet fogva.

– Hogy felkészüljön. Rám. Hogy… Elkapom.

– Ühüm – bólogattam elfojtva a röhögést.

– Hé, azt mondtad nem játszik szerepet a megítélésemben! – kérte ki magának.

– Tudom, és tényleg nem, de… Egy szarvasbogár? – kérdeztem, és akkor már nem bírtam tartani, kitört belőlem a röhögés.

– Először is, ez nem egy egyszerű szarvasbogár – kérte ki magának. Úgy tűnt, ez a fekete csapat mániája. A mutáns szarvasbogár eset. Eddig csak tőlük látták ketten, senki más.

– Nem egyszerű szarvasbogár – ismételtem meg Kornél szavait sokatmondóan.

– Na jó, ha nem hiszed, Újvári Hanna, akkor nézd meg te is – fogta meg a vállamat, és az ajtó felé tolt azzal a szándékkal, hogy visszaküldjön a faházba, mire hangosan nevetve felemeltem a lábamat, és megtámasztottam a kívülről bezárt ajtón. Így Kornél nem tudott az ajtóhoz nyomni, mert folyamatosan visszalöktem magam a lábammal. – Nem, nem, késő bánat, most szépen bemész oda – röhögte a fülembe, és a hangjától, valamint a közelségétől a gyomromban valamiféle érdekes érzés keletkezett, majd elöntötte az egész mellkasomat, miközben még mindig azzal szórakoztunk, hogy visszaküld a házba. – Az életedet mentettem meg, és ez a hála – közölte Kornél drámaian.

– Az életemet? – nevettem felé oldalra nézve, és a szemébe néztem.

– Igen, mert az a szarvasbogár… Nem csak rettenetesen nagy.

– Hanem?

– Láttam, hogy… Nem jók a szándékai – közölte.

– Értem – fojtottam el egy újabb röhögést. – Mondhatni, ölni készült?

– Hát igen – ismerte be.

– Engem?

– Egyértelműen – erősítette meg.

– Ez esetben nagyon köszönöm, Kornél, hogy megmentettél – nevettem el magam.

– Még mindig gúnyolódsz, Újvári Hanna, úgyhogy – nyúlt előre a hátam mögül, és engem átkarolva megfogta a kilincset. – Most bemész.

– Ne, ne! – sikoltottam fel nevetve.

– Hé! – kiáltott ránk hirtelen Máté, mire Kornéllal mindketten egy pillanat alatt abbahagytuk a hülyülést, és kérdőn néztünk a sárga csapattag felé. – Ti mit műveltek? Már mindenhol kerestünk titeket – tárta szét a karját csodálkozva. Mellette Zsombi állt és izgatottan kapkodta a fejét.

– Itt voltunk – mutattam a házra, de láttam rajtuk, hogy nem magyarázatot várnak, ezért megráztam a fejem. – Mi történt?

– A csapatok… Jönnek vissza a csapatok – felelte Zsombi.

Abban a pillanatban Kornéllal együtt mindketten elléptünk az ajtótól, és Máté és Zsombi után indultunk, akik futólépésben igyekeztek a főbejárat felé.

A padoknál és asztaloknál valamennyi táborban maradt csapattag felsorakozott, és meredten bámulta a dupla szárnyú kaput, hogy kinyíljon. A feszült várakozást néma csend kísérte, csak odakintről lehetett hallani a közeledő csapattársak zaját.

A kapu hirtelen kinyílt, és elsőként a főszervező lépett be, akit további szervezők követtek. Mindannyian megálltak a kapu két oldalán, és úgy várták a belépőket.

Az első két versenyző az arany csapat két fiútagja volt. Kifáradva, mocskosan, átizzadva érkeztek meg, a belépőjüket gyér taps követte, és Dóri és Veronika hűvös fogadtatása.

– Na, így kell ezt – tartotta fel Dóri a kezét egy pacsira. A két fiú egymás után belecsapott, majd mind a négyen elindultak a faházak felé.

– Meg sem várjátok, hogy ki a kieső? – kiáltotta oda nekik Karesz a sötétzöld csapatból.

– Minek? Nem mi. Az a lényeg – vágta rá Veronika, majd a pfujolást követően, amit minden irányból megkapott a többi versenyzőtől, elégedett vigyorra húzta a száját, és megállapodott a tekintete rajtam. Lesajnáló mosollyal megcsóválta a fejét, és a kétoldalt mellettem álló fiúkra pillantott. Jobbomon Máté volt a sárgáktól, bal oldalamon pedig Kornél a fekete csapatból. Veronika egyre szélesebb vigyorral figyelt minket, aztán elkapta rólunk a tekintetét, és a többieket követve elvonultak.

Dühösen fordultam a kapu felé, ahol egymás után érkeztek vissza a versenyzők. A biciklitúra láthatóan az eddigi legkeményebb feladat volt, szinte kivétel nélkül mindenkin volt horzsolás, visszacsapódó faágtól származó vágás a bőrükön, többeken látszott esés nyoma, vagy éppen seb. Ami viszont ennél is ijesztőbb volt, hogy a belépő tagok közt egyelőre nem volt ott sem a piros, sem a sárga, sem pedig a fekete csapat egyetlen tagja sem.

– Mi a franc? – kérdezte Máté, aki mellett idegesen állt Marci, és nyakát nyújtogatva nézte a kapun belépőket.

– Hol vannak már? – néztünk össze Zsombival, aztán gyorsan a kapura, mert az érkezőket nagy taps fogadta. A világoszöld csapat lépett be a kapun, akiknek a fiútagja átölelve támogatta a bicegő lánytársát, aki a jelek szerint nem nagyon tudott rálépni a bokájára. Az ovációt azzal érdemelték ki, hogy róluk derült ki az indulás előtt, hogy a lány versenyzőjük nem igazán szokott biciklizni. Mégis megcsinálta. A teljesítményét mi is tapssal jutalmaztuk, de sokkal visszafogottabbal, mint például azok a csapatok, ahol már teljes volt a létszám. Ők már mindenképpen továbbjutottak, így méltóbb módon örültek a világoszöld csapat sikerének és teljesítményének, mint azok, akiknek a bennmaradása még a levegőben lógott.

– Gyerünk, gyerünk – sziszegte Kornél mellettem, a kaput nézve.

– Itt vagyunk! Megvagyunk! – kiáltott Máté, és örömmel bokszolt a levegőbe, amikor meglátta a társait, akikhez odarohant, és átölelte őket. Marci követte a példáját, mi pedig mosolyogva figyeltük, ahogyan örülnek, de ez a mosoly közel sem volt önfeledt.

Az arany csapat lánytagjainak szavai a fülemben visszhangoztak, miközben Zsombival ott álltunk Kornél és Zoli mellett, akik ugyanúgy visszavárták a csapattagjaikat, ahogyan mi is. De egyik szín sem érkezett meg, a visszatérők pedig folyamatosan lépték át a kaput. Ahogyan egyre többen látták meg belépni a csapattagjaikat, a mi esélyeink úgy csökkentek. A fejemet forgatva néztem, hogy kik nincsenek még meg. A sötétzöld infós srácok mellett már csak Kornélék, a fehér csapat és mi izgultunk, mindenki más megvolt. Éppen Zsanettre mosolyogtam rá, amikor láttam, hogy ugrál örömében, majd idegesen megfogtam Zsombi kezét, akit a sírógörcs kerülgetett, úgy várta, hogy meglássa Bernadettet vagy Lórit. A fenébe.

– Mi van már, hol vagytok? – kérdezte Máté, aki időközben visszajött hozzánk, és velünk együtt ácsorogva figyelte a kaput.

– Nem tudom – ráztam meg a fejem idegesen, és eszembe jutott, hogy szólok Zsombinak, amiért szinte eltöri az ujjaimat izgalmában, de végül nem mondtam semmit, csak tűrtem, hogy szorongasson. Volt nagyobb bajom is, mint néhány eldeformálódott ujj.

– EZAZZZZ! – üvöltötte el magát Isti, amikor meglátta, hogy a kapun belépnek a szemüveges csapattársai. Mocskosak voltak és viharvertek, de beértek.

– Itt vagyunk – intett az egyikük, átlépve a kapun. – Itt vagyunk – ismételte meg kifáradva.

A táborban maradt két csapattársuk rohanva érkeztek oda hozzájuk, és szinte feldöntötték egymást a lendülettől, majd egymást átkarolva ugráltak körbe-körbe.

– Azért ez nem olyan volt, mint a szimulátor – mesélte az egyik hősük, a többiek pedig szájtátva hallgatták. Amikor elvonultak mellettünk, feléjük nyújtottam a karom, ők pedig egyenként belecsaptak a tenyerembe. Szívből örültem, hogy továbbjutottak. Csak mi még nem voltunk sehol.

– Végre! Jövünk! – engedte el a kezemet Zsombi, és a kapu felé kezdett rohanni, amikor Bernadett piros melegítőjét meglátta. A mellette bicegő Lóri levágott melegítőalsójának a színét nem lehetett felismerni, mert egy merő sár borította be. Ahogyan a lábát is. Némi véres maszattal keveredve.

Abban a pillanatban, ahogy megláttam, a szám elé kaptam a kezem, és Zsombi után rohanva odafutottam hozzájuk.

– Jézusom, mi történt? – kérdeztem elszörnyedve.

– Pereceltem egyet – ismerte be Lóri.

– De mekkorát – fogta a fejét Bernadett elképedve.

– Fáj valamid? – rémült meg Zsombor.

– Mindenem – ismerte be Lóri.

– Menjünk az orvosiba? – érdeklődtem.

– Hát szerintem ja – bólogatott. – A verseny elején borultam egy akkorát, hogy azt hittem, ott maradok, aztán felkeltem, hallod, és így toltam le az egészet… – mesélte. Elkerekedett szemmel néztem Bernadettre, aki megerősítően bólintott egyet.

– Hős volt. Órákig tekert sérülten, csak a pihenőknél és a kajálásnál állt meg, hogy összeszedje magát – felelte kifáradva. Arcán az izzadtságtól összeragadt a por és kosz, hajából falevelek és kisebb ágak meredtek szanaszét. Elképzelni sem tudtam, hogy mennyire kemény lehetett a verseny, ha a két kiváló fizikumú csapattagunk ennyire kikészült. Lóri megindult az orvosi épület felé, de nagyon nehezen haladt, ezért gyorsan odaléptem hozzá, és fél karját átvetettem a vállamon.

– Gyere, támaszkodj rám – sétáltam Lórival, aki annyira húzta a lábát, hogy szinte rá sem tudott állni.

Lassan haladtunk, így volt lehetőségem visszanézni. Már csak két csapatot vártak vissza a társaik. A fehér és a fekete csapat hiányzott. Tudtam, pillanatokon belül eldől, hogy ki megy haza. A fekete csapatból Zoli mellett Kornél állt, feszülten figyelve a kaput, majd amikor észrevette, hogy nézem, elfordította a fejét az irányomba, és a tekintetét belefúrta az enyémbe. A francba. Visszatartott lélegzettel álltam a szemkontaktust, megpróbálva mindent belesűríteni a nézésembe, amit csak mondani akarok neki arra az esetre, ha… Ha nem ők jutottak tovább. Mert akkor elköszönni sem lesz lehetőségünk egymástól. Csapattagként nem tehettem meg, hogy a sérült Lórit nem kísérem el az orvosiba, tekintve, hogy órákig tekert esés után azért, hogy bennmaradhassunk. Közben pedig… Közben pedig Kornél kiesésének lehetősége sokkal jobban megérintett, mint amennyire szabadott volna egy olyan versenyen, ahol bármikor bárki elbúcsúzhat. Levegőt sem mertem venni, úgy néztem a szemébe, miközben ő halványan elmosolyodott. Nem tehetett semmit. Nem rajta múlt. Ezt láttam rajta, én pedig szintén tehetetlenül megcsóváltam a fejem. Mert én pedig nem maradhattam ott vele. Máshol volt rám szükség.

Ekkor a kapu irányából hangokat hallottam, méghozzá ismerős, csacsogó hangot, mire odakaptam a fejem, és tágra nyílt szemmel meredtem a belépő Csengére. A megkönnyebbüléstől szinte megrogytam Lóri alatt, aki eközben végig rám támaszkodott, és őszinte boldogsággal néztem, ahogyan Kornél és Zoli odarohannak az érkező csapattársaikhoz. Csenge nadrágja elszakadt, és teljesen belepte a sár, de az atléta csapattagjuk, Bence sem nézett ki sokkal jobban, tiszta horzsolás és kosz volt az egész ember. Úgy tűnt, mindketten elestek. Kornél szorosan átölelte Csengét, aki közben már elkezdte mesélni, hogy pontosan mi történt velük. Szinte levegőt sem vett, csak mondta, mondta a magáét, erdőről, esésről, szemét arany csapattagokról, tobozról, ami a küllőbe akadt… A többiek a fejüket kapkodva hallgatták a lányt, közben pedig Kornél egy pillanatra felém nézett. Mosolyogva bólintottam, jelezve, hogy örülök a bennmaradásuknak, aztán láttam, hogy Máté odamegy hozzájuk, és átöleli Csengét. Boldogan néztem őket, miközben a szívem mélyén tudtam, hogy ez így baromira nem jó.

– Titanilla merre van? – kérdezte Bernadett.

– Passz – ingattam a fejem bosszúsan. – Talán randizik egy rókával – tettem hozzá a szememet forgatva. – Mindjárt ott vagyunk. Bírod még? – kérdeztem Lórit, aki összeszorított fogakkal bólintott. Tényleg nem festett túl jól.

– Nagyon fáj? – aggódott Zsombi.

– Megvagyok. De haver, amekkora borulások voltak, szerintem sorba kell állni a dokihoz – ingatta a fejét teljesen az élmények hatása alatt.

– Várjatok… – állt meg Bernadett, és visszafordult a kapu irányába. – A kiesők – mutatott vissza, mire valamennyien megtorpantunk, és visszanéztünk.

Addigra az összes csapat elvonult a kapu elől, kik azért, hogy ünnepeljenek, mások azért, hogy élménybeszámolót tartsanak, vagy mint például mi, hogy az orvosiba kísérjük az egyik sérültünket. Csupán ketten álltak a kapu előtt, lehajtott fejjel. A két fehér melegítőt viselő fiú, akik közül az egyikük ma belökött a vízbe. Érdeklődve Zsombira pillantottam, aki nagyon jóban lett a sráccal a közös medencézések alkalmával. A kilencedikes srác arcán őszinte csalódottság és szomorúság jelent meg, a fejét ingatva nézte, ahogyan az újdonsült barátai közül az egyik elbúcsúzik az Iskolák Országos Versenyétől.

A kapun belépő, eredetileg fehér, de mostanra csupán sárszínűvé változott ruhát viselő két versenyző széttárt karral, sajnálkozva állt meg a társai előtt.

– Hát ez nem sikerült – mondta az egyikük. Aztán mind a négyen elindultak, hogy összepakoljanak.

A torkomban óriási gombóc keletkezett, ahogyan a kiesésüket néztem, majd szomorúan elfordultam, és Lórit támogatva továbbmentem.

– Figyeljetek… – kezdte Zsombi, de Bernadett azonnal közbeszólt.

– Nem!

– Csak elköszönök, mindjárt indulniuk kell haza… – próbálkozott Zsombi.

– Majd beszéltek a neten – közölte Bernadett ellentmondást nem tűrő hangon.

– Jó – sóhajtotta Zsombi. Szúrós szemmel néztem rá, bízva abban, hogy megérti, a négyfős csapatunkból az egyikünk összetörte magát azért, hogy versenyben maradhassunk, kizárólag őt kell most támogatnunk, és ebbe nem fér bele érzelgős búcsú a kiesettektől. Ez akkor is így lett volna, ha Kornélék esnek ki. Vagy Mátéék. Vagy mi.

Zsombi vagy megértette, hogy miért nézek rá csúnyán, vagy nem, de nem akart újabb konfliktust, ezért behúzta a nyakát, és csendben maradt, nem forszírozta tovább a búcsúzást. Mind a négyen bementünk az orvosi szobába, ahol eddig még egyikünk sem járt, majd a doki hármunkat ki is küldött, és csak Lórit tartotta bent, hogy megvizsgálja. Az ajtó előtt ácsorogva vártuk, hogy végezzen, miközben szép lassan mások is megérkeztek, hogy megmutassák az esésük következtében keletkezett zúzódásokat és sérüléseket.

16.

– És akkor pereceltem egy akkorát, hogy leborultam a cangával együtt az útról. Bernadett azonnal megállt, és megpróbált felszedni, és ahogy a földön feküdtem, arccal a falevelekben meg más dzsuvában, láttam, ahogy a különböző színű csapatok lehagynak minket. Az összes, egytől egyig. Haver, nem tudom elmondani, mekkora tré érzés volt. Tudtam, hogy fel kell állni, és menni tovább, de a kerekemben lett egy baszottnagy nyolcas, hiába akartam gyorsan tekerni, összevissza kacsázott a bicaj, hát mondom, ez nem igaz, hogy még órákig így kell tekernem. Pedig de – mesélte Lóri igazából az igazgatónak, aki nem szakította félbe egyszer sem a stílus miatt, hanem elengedte a füle mellett a „haverozást”, és elképedve hallgatta a beszámolót a FaceTime-on. Lóri pedig folytatta: – Nem volt semmi. Én azt hittem, soha nem ér már véget ez a verseny. Lehorzsolódott a vádlim, kiment a vállam, a kerékben nyolcas, Bernadett meg velem egy tempóban, hogy ne hagyjon le, közben meg tudtam, hogy ez neki szívás, mert ment volna, mint állat, de mit ér, ha a végén én meg kiesek? Úgyhogy végig bevárt, és együtt toltuk le a túrát, nem hagyott ott a halálba. Trú volt nagyon – mesélte, és mosolyogva Bernadetthez fordult, aki néma csendben hallgatta a beszámolót.

Közben Kocsis bólogatva figyelt, teljesen beleélve magát a történetbe. Végül, amikor Lóri befejezte az élményeinek mesélését, az igazgató párás tekintettel, meghatódva biccentett.

– Fantasztikus csapatmunka volt, le a kalappal – közölte elégedetten. – Lóri, minden elismerésem a kitartásodért, és hogy nem adtad fel ilyen körülmények között sem – szipogta. – Bernadett – pillantott a kijelzőn a vízilabdás lány irányába, aki felszegett állal figyelt –, példaértékű és lenyűgöző, ahogyan ma helytálltál, és nem hagytad magára a csapattársadat.

– Ez természetes – mondta szűkszavúan.

– Szirtes-csapat, le vagyok nyűgözve! – dőlt hátra az igazgató, és látszott rajta, már most túlteljesítettük minden elvárását velünk szemben, ettől aztán vérszemet kapott, és ökölbe zárta a kezét. – Megyünk tovább, cél a következő feladat teljesítése! Mit tudunk róla?

– Egyelőre semmit – mondta Zsombi.

– Értem. Nos, akkor értesítsetek, ha helyzet van. Most megyek, és élőzök egyet az Instán, beszámolok a követőknek a fejleményekről, már biztosan nagyon izgulnak – magyarázta. Nem igazán tudtuk, hogy melyik párhuzamos univerzumban élhet, ahol nagy érdeklődés övezi a nyári szünetben megtartott mindenki számára ismeretlen versenyt, de hagytuk, hogy Kocsis elhiggye, várják az élőjét, és elköszöntünk tőle.

Az igazgató hívása után szóltam a többieknek, hogy vacsora előtt elmegyek telefonálni. Az étkezőasztalnál ülve mindhárman bólintottak, ami miatt úgy tűnt, hogy hallották, amit mondok, de mivel már valamennyien a telefonjukon neteztek, inkább csak reflexszerűen reagáltak a bejelentésemre. Bernadett Danival üzengetett, küldött a barátjának néhány képet, és beszámolt a mai versenyszámról. Lóri egy csoportos chatben volt, ahol elmesélte, mekkorát „perecelt” biciklizés közben. Zsombi pedig visszajelölgette a közösségiken a táborban megismert versenyzőket.

Az ajtón kilépve az ég felé pillantottam, és a fák fölött lévő sötét esőfelhőket nézve elmentem a kerítés széléig, ahol felemeltem magam elé a telefonomat. Apu szinte azonnal fogadta a videóhívást, és amikor meglátott, azonnal kiszúrta, hogy sírtam.

– Kiestetek? – kérdezte, mert ez volt az első tippje látva a szétbőgött szememet.

– Nem – ingattam a fejem. – Bent maradtunk.

– Nagyszerű. Örülök a hírnek – biccentett apu, és gondterhelten meredt rám. – Jól vagy, Hanna?

– Persze. Csak… – tűrtem a fülem mögé egy hajtincset. – Elszakadt a karkötőm – suttogtam.

– Ó, istenem – sütötte le a szemét apu. – Mondtam, hogy ne vidd magaddal…

– Tudom – motyogtam.

– Elszakadt, vagy el is veszett? – faggatott, pontosan tudva, hogy mit jelent nekem az ékszer.

– Elszakadt.

– Megcsináltatjuk – próbált vigasztalni.

– Rendben – bólogattam. – Csak… vigyázhattam volna rá jobban – tettem hozzá magamat ostorozva.

– Szerintem eléggé vigyáztál rá – nyugtatott. – Ez előfordul, kérlek, hogy ne borulj ki – mondta, aztán gyorsan hozzáfűzte – …jobban.

– Igyekszem – ígértem meg. – Te hogy vagy? – néztem rá a kamerán keresztül. Apu már otthon volt, a háttérben láttam az étkezőasztalra kirakott egyszemélyes vacsoráját, amitől szomorúan lesütöttem a szemem.

– Éppen enni készülök – mesélte. – Valami…

– Rakott kel – segítettem ki.

– Az – biccentett szórakozottan.

– Bevetted a vitaminokat? – kérdeztem.

– Mindent, ami a mai napra volt berakva a gyógyszeres dobozomba.

– Rendben – mosolyodtam el. – És… Most mit fogsz csinálni?

– Nos. Először is elfogyasztom a…

– Rakott kel – ismételtem meg.

– Azt – forgatta a szemét. – Aztán megnézem az e-mailjeimet.

– Vársz valami fontosat?

– Tanár vagyok, júniust írunk. A spameken és az anonim „Megölöm, ha megbuktat!” leveleken kívül semmit nem kapok – jegyezte meg, mire akaratlanul is felnevettem. – Utána pedig, nem is tudom… – gondolkodott. – Talán benézek a játékba…

– Milyen játékba? – ráncoltam a homlokomat.

– Az a kártyadolog…

– Ma is a nagyival játszol majd? – kerekedett el a szemem.

– Nem kifejezetten vele – kérte ki magának azonnal. – De ha esetleg ő is online lesz, akkor nem bánnám, ha ma sikerülne elvernem.

– Ó. Hát, akkor sok sikert – fojtottam el a vigyoromat.

– De ez csupán kikapcsolódás – szabadkozott.

– Persze – helyeseltem vadul.

– Mondd csak – gondolkodott apu –, neked hogy telt a napod?

– Vártam, hogy visszaérjenek a többiek.

– Ennyi?

– Nagyjából – ködösítettem.

– Értem. És hogy vannak a többiek?

– Lóri nagyot esett, őt lekezelték az orvosiban, csúnyán kiment a válla, egyelőre felkötötték a karját, hogy kímélje. Bernadett rendben van, ő nem fog panaszkodni, de azért úgy láttam, eléggé elfáradt a mai feladaton. Zsombi sokat lóg a medencénél kialakult társasággal, próbálkoztam kicsit kirángatni onnan, mert a jövőre való tekintettel nem szerencsés ennyire közel kerülni a többi versenyzőhöz, mivel előbb-utóbb potyogni kezdenek, és az érzelmileg megviseli majd – meséltem.

– Igen, ez logikusan hangzik – értett egyet apu. – De hát azért egyelőre mégis ott vagytok ennyien, elkerülhetetlen, hogy bizonyos személyekkel közelebbi kapcsolat alakuljon ki – gondolkodott hangosan.

– Persze, de nem árt meghúzni egy vonalat, amit senki nem lép át.

– Úgy van – biccentett. – Jut eszembe…

– Igen? – kérdeztem előre tudva, hogy ezzel hová akar kilyukadni.

– A kajakos barátunk…

– Mi van vele? – mosolyodtam el.

– Én is pont ezt szerettem volna kérdezni. Mi van vele?

– Jól van – zártam rövidre.

– Örömmel hallom – vigyorodott el.

– Igen, ez egy ilyen jó hír – köszörültem meg a torkomat. – Vihar lesz – pillantottam fel a túlontúl korán sötétedő égboltra. A szürkésfekete felhők összeértek felettem, a szél pedig felélénkült, és a fák lombjait tépázta.

– Látom, hogy csúnya az idő – hunyorgott apu a kamerába, majd körbefordultam a telefonommal, hogy megmutassam neki. – Menj vacsorázni, és utána húzódjatok be a házba, ne legyél a szabadban – tanácsolta apu.

– Jó. Talán a medencéhez kinézek még, ha nem esik – töprengtem.

– Mit csinálsz a medencénél ilyen időben? – értetlenkedett apu, mire rájöttem, hogy ez az elszólásom minden bizonnyal magyarázatra szorul.

– Semmit, csak esténként ki szoktam ülni oda, mert ott nyugi van, és… ennyi – hebegtem.

– Értem – tűnődött. – Esetleg vannak, akik ott edzenek olyankor?

– Elvétve előfordul – ködösítettem.

– Minden világos – bólintott apu, aztán zavartan megvakarta a homlokát. – Hanna…

– Igen?

– Szeretném, ha tudnád, bármit megbeszélhetsz velem – kezdte.

– Tudom.

– És amit velem nem akarsz megbeszélni…

– Olyan nincs – nyugtattam meg azonnal közbevágva.

– De ha mégis van olyan téma, amihez… amihez nem én kellenék – válogatta meg a szavait, ügyesen kivédve azt, hogy anyut említse. – Akkor jobb híján fordulj a nagyanyádhoz – közölte. Ezt mondjuk szebben is megfogalmazhatta volna, de a szándék a fontos, ezért elmosolyodtam.

– Nem tudom, mire gondolsz, de rendben – ködösítettem.

Pedig pontosan tudtam, hogy mire gondol. A fiú témára, ami teljesen kiesett az életünkből. Tizenöt és fél éves voltam, amikor anyu beteg lett, addig maximum színészek, énekesek vagy egyéb netcelebek vonzottak, és a plátói érzelmeim feléjük természetesen, mint minden fangirl esetében, tökéletesen egyirányúak maradtak. Aztán amikor anyu beteg lett, majd amikor… amikor végleg elaludt, onnantól kezdve képszakadás következett, abszolút nem érdekelt semmi, és főleg senki. Azt tudtam és érzékeltem, hogy a suliból néhányan összejöttek egymással, és a legtöbb velem egyidősnek lett barátja, de engem elkerültek a fiúk, vagy ha nem, azt sem vettem észre, így egy idő után lepattantak, és kerestek mást. És mivel apu az antiszociális életem minden pillanatával tisztában volt eddig, most úgy érzi, az Iskolák Országos Versenyével csőstül jön majd a baj, mégpedig azért, mert említve lett neki egy fiúnév, amire teljesen rákattant. Szerintem fejben ő már egészen máshol tart, mint amiről egyébként szó van. Nem barátot keresni jöttem ide, hanem versenyezni, és ha egy mód van rá, akkor nyerni. Az, hogy közben találkoztam olyanokkal, akiket megkedveltem, mint például Máté vagy Zoli, és hogy találkoztam olyanokkal is, akiket sokkal jobban megkedveltem, mint például Kornél, egyáltalán nem volt tervben, és nem is nagyon tudtam mit kezdeni ezzel. Az pedig, hogy apu kissé hisztérikus módon próbál segítséget nyújtani egy témában, ami nem is igazán aktuális, kellőképpen összezavart és elgondolkodtatott. Mert nem tudtam eldönteni, hogy túloz, vagy okkal vél rajtam felfedezni nem várt változásokat. Miközben apu beszélt, a FaceTime kis ablakában megnéztem magam, hogy mit láthat rajtam. Nem tűnt fel semmi, ezért a vállamat vonogatva ráhagytam a dolgot.

– Egyébként tényleg nagyon helyes kölyök – közölte apu. Még mindig Kornélról beszélt. A lelkesedése alapján fejben már talán esküvői ülésrendet is elképzelt. Marha jó. – És szép eredményei vannak, valóban sikeres sportoló…

– Igen, persze, de miért beszélünk róla ennyit? – kérdeztem a szememet forgatva, aztán elcsodálkoztam. – Na, várjunk egy kicsit – tettem fel a mutatóujjamat. – Honnan tudsz az eredményeiről? – kérdeztem gyanúsan.

– Jó, ne borulj ki – kezdte pontosan tudva, hogy ki fogok borulni, mert az emberek csak akkor szólnak előre, hogy ne boruljunk ki, ha tudják, mindjárt kiborítanak. Ez nem is kérés, hanem burkolt figyelmeztetés. Annak a jelzése, hogy pillanatokon belül bekövetkezik. – Lehet, hogy megnézegettem a fiú Instáját – ismerte be apu.

– Lehet, hogy megnézegetted – bólintottam a fogamat szívva. – És mégis honnan tudtad a nevét?

– Lehet, hogy a nagyanyád említette – köhintette.

– Csak úgy, magától?

– Na jó, lehet, hogy én kérdeztem meg – mondta ki. – De csak azért, mert bosszantott, hogy ő úgy beszélt róla, mintha ismernék egymást…

– Mégis mikor beszélgettetek ti erről? – ámultam el.

– Hát ma többször is egyeztettünk.

– Miről egyeztettetek? – akadtam ki teljesen. Te jó ég!

– Hanna, nincs okod az aggodalomra. Tökéletesen urai vagyunk a helyzetnek.

– Ti ketten. Együtt? – kérdeztem.

– Mit mondjak erre? Érdekes dolgok ezek.

– Valóban – ismertem be. És külön örülök annak, hogy ők ketten hajlandóak kommunikálni egymással azután, ami történt, és ami után azt hittem, soha nem lesznek már egymással beszélő viszonyban, mégis sikerült találniuk egy közös pontot, ami összehozta őket. Például az, hogy egy vadidegen srác profilját és fényképeit elemezgetik. Anyu, ha látsz minket, segíts!

Az égre pillantva fújtattam egyet, és a homlokomat megvakarva bólintottam.

– Jó. Akkor együtt nyomoztatok a nagyival. És… Mindent rendben találtatok? Van valami kifogásotok Kornél ellen? Vagy hozzáadtok? Mert nem akarom, hogy esetleg azt érezzétek, elhamarkodtátok a dolgot, mert ez nincs így. Teljesen rendben van, elemezzétek ki, hiszen már négy napja ismerem, és beszélgettem is vele párszor. Ez elég okot ad a viselkedésetekre – szúrtam le aput bosszúsan.

– Igazad van, elnézést, talán túlságosan belemásztunk a privát szférádba. Ne haragudj! Nem volt jogunk hozzá. És ha akarod, akkor ki is követem.

– Mi? Te is bekövetted Kornélt? – kérdeztem meghökkenve. – Te jó ég, apu, mániákusnak fogja hinni a családomat! – közöltem elhűlve. Mondjuk ez nem is állt annyira messze a valóságtól.

Miután apuval letettünk, a fejemet rázva meredtem magam elé, és nem mozdultam onnan, hanem hallgattam a megérzéseimre, és vártam. Egy perc sem telt el, és a nagyi bejelentkezett. Felemelve a telefonomat, fogadtam a hívását.

– Apád azt mondja, lecseszést kaptunk – kezdte köszönés nélkül.

– Nem, dehogy – néztem bele a kamerába. – Örülök neki, hogy mániákusan elkezdtetek nyomozni egy srác után, akivel alig ismerjük egymást, és akit minden bizonnyal halálra rémít, hogy követni kezdtétek. Annyira nem kedvelhet, hogy ezt kibírja – dünnyögtem. – Fodrásznál voltál? – kérdeztem, amikor feltűnt, hogy a nagyi haja be van rakva.

– Igen, kedves tőled, hogy észrevetted – dobódott fel.

– Igazán nincs mit. Jó lett – dicsértem meg.

– Tudom – tapogatta meg. – Na, halljam, mi a helyzet.

– Milyen helyzet? Nincs helyzet. Vihar lesz – pillantottam újra az égre.

– Ha érdekelne az időjárás, akkor nem téged hívnálak, hanem az appot frissítgetném. Mesélj a fiúról – követelte.

– Szerintem ti már többet tudtok, mint én – hunyorogtam bosszúsan a kamerába.

– Ne túlozz – forgatta a szemét. – Na, mondjad csak, bent van még a versenyben ő is?

– Igen.

– Jó hír.

– Főleg nekik – biccentettem.

– Ne legyél cinikus, nem áll jól.

– Elnézést – mosolyodtam el, és ösztönösen a kezemen lévő karkötőt forgattam volna meg, amikor rájöttem, hogy nincs a csuklómon. Ettől elszomorodtam, amit a nagyi azonnal kiszúrt.

– Mi az?

– Elszakadt ma a karkötőm – ismertem be.

A nagyinak a szeme sem rebbent a hír hallatán.

– Majd megcsináltatjuk – legyintett.

– Tudom, de mégis annyira bánt.

– Hanna – sóhajtotta. – Tudod, hogy mi a véleményem erről.

– Igen, tudom – nyeltem egy hatalmasat, és eszembe jutott, amikor a nagyi totál kiborulva rángatta a karomat pár nappal anyu halála után, azt üvöltve, hogy hagyjam már azt a „szart”, az nem hoz vissza senkit, csak egy darab vacak, ne sírjak állandóan, ha ránézek. Nehéz időszak volt, idegileg mindenki a végét járta, és hátra volt még a temetés. A nagyi rajtam töltötte ki minden dühét és fájdalmát, én abba a darab karkötőbe kapaszkodva sírtam éjjel-nappal, amit a kórházban adtak vissza, apunál se kép, se hang nem volt, úgy járt-kelt, mint egy zombi. Nem tiszta teljesen, hogy meddig tartott ez az állapot, napokig, vagy akár hetekig, talán volt egy hónap is, de egyikünk sem találta a helyét, rengeteg vita és feszültség volt, záporoztak a sértések és hibáztatások, mindenki máshogy élte meg a fájdalmát és a veszteségét, mígnem végül mindenki kitombolta magát, amit őrületesen nagy üresség követett.

– Megcsináltatjuk – ismételte meg a nagyi kizökkentve a gondolataimból.

– Rendben – bólogattam, és visszaidézve az egy évvel ezelőtti állapotot, úgy éreztem, nem tehetem meg, hogy a mostani helyzettel szemben bármi kifogásom legyen. Az egyszerűen nem fair. – Tudod – kezdtem. – Kedves srác – mondtam témát váltva.

– Szóval kedves – vigyorodott el a nagyi.

– Aha. Olyan… Igazán kedves – fokoztam.

– Hallgatlak – dőlt hátra elégedetten. Azt hiszem, büszke volt arra, hogy végül neki hajlandó vagyok valamit mesélni.

– Nem tudom, miért, elég gyakran keressük egymás társaságát.

– Aha! – csettintett egyet. – Szóval kölcsönös a buli?

– Nevezhetjük így is… – fordítottam el a fejem vigyorogva.

– Na, ez már valami. És mondd csak… – szólt, de megráztam a fejem.

– Várj egy pillanatot – kértem, és a telefonom felett átnézve láttam, ahogyan Zsombi rohan felém. – Mi az? – kérdeztem.

– Hanna, gyere!

– Mi történt?

– Borítékot kaptunk, jön a következő feladat – állt meg előttem az oldalát fogva, mire megrettenve néztem rá, és bólintottam.

– Nagyi, most mennem kell, jött az újabb feladat – hadartam.

– Menj csak, nehogy kiszavazzanak a szigetről, amíg velem beszélsz.

– Nagyi, mondtam már, ez nem A Legyek Ura – ráztam meg a fejem, és megszakítottam a hívást. A telefont a zsebembe süllyesztve egy pillanat alatt átfordult az agyam, és újra a versenyen voltam, kizárva a gondolataimból minden mást.

Zsombi mellett rohanva visszaértünk az étkezőbe, ahol a többi csapat az asztalánál ült, és a kapott levelet próbálták értelmezni.

– Bocs, itt vagyok – ültem le Lórihoz és Bernadetthez. – Mit tudunk? – kérdeztem.

– Semmit, nem bontottuk ki nélküled – foglalt helyet Zsombi is, és megbabonázva nézte a piros borítékot.

– Köszönöm – pillantottam körbe hálásan. – Akkor…

– Nyitom – vette fel elsőként Bernadett, és felbontva a borítékot, kivett belőle egy képet. Mind a négyen a fotó fölé hajoltunk, és megnéztük, mi van rajta.

– Tudom, mi ez – szóltam azonnal, ahogyan megláttam a feladványt.

– Valamiféle doboz – tűnődött el Lóri.

– Én titokdoboz néven ismerem – kezdtem a fényképen szereplő fadobozkát nézve –, van egy technikája a kinyitásának, a teteje nem nyílik fel, csak akkor, ha az oldalait elmozdítod, és széthúzod lépésről lépésre. Volt ilyenem, gyerekkoromban sokat játszottam vele – hadartam suttogva.

Bernadett, Lóri és Zsombi figyelmesen hallgattak.

– Szóval valami logika alapján nyílik? – értelmezte Bernadett.

– Igen.

– És ki tudod nyitni? – érdeklődött. A többiek kíváncsian várták a válaszomat.

– Hát, amennyiben az a feladat, hogy kinyissunk egy ilyen dobozt, akkor igen – biccentettem, és kissé elbizonytalanodtam, mert ez így túl egyszerűnek tűnt.

– Oké, várjatok – tette fel a kezét Zsombi türelemre intve minket. – Azt írják, két ember kell a feladathoz.

– Mutasd – fordítottam meg a képet, aminek a hátuljára valóban azt írták, hogy a feladatra két csapattagot kell küldenünk.

– Talán ez nem kicsi doboz – gondolkodott Lóri. – Hanna, neked mekkora volt?

– Olyan húszcentis – mutattam a levegőben, hogy a régi dobozom mérete mekkora lehetett.

– Na. Mi van, ha most megcsinálták ezt bazinagyba? Olyan méretűre, hogy ketten kellenek a kinyitásához?

– Az nem hasonlítana nagyon ahhoz a feladathoz, amivel bejutottunk? A kapunál? – töprengett Zsombi.

– De – feleltük egyszerre Bernadett-tel.

– Nincs más a képen? – forgatta a fotót az ujjai között Lóri.

– Csak a doboz – válaszolta Bernadett, majd felém fordult. – Mondj el mindent arról a dobozról, amit csak tudsz. Hátha valami részlet elkerülte a figyelmünket.

– Jó – gondolkodtam el. – Ha a két oldalát felfelé tolod, akkor előre tudod húzni, és ott lesz egy kis retesz, amit benyomva találsz egy fakkot, amiben van a kulcs… – magyaráztam, de megakadtam.

– Mi az? – kérdezte Zsombi.

– A kulcs – motyogtam. – Nem lesz benne a kulcs.

– Hogy érted? – rázta meg a fejét Lóri.

– Oké. Ezek a dobozok úgy vannak megcsinálva, hogy van egy rakás titkos fakk benne, ami arra szolgál, hogy akár a dobozt nyitó kulcsot is bele lehet tenni. Ha a feladat a doboz kinyitása, akkor nem a dobozban fogják a kulcsot elrejteni. Hanem máshol. Így duplikálódik a feladat, és ezért kellünk ketten. Mert az egyik a dobozt próbálja nyitni, a másik pedig keresi közben a kulcsot – csaptam az asztalra, a többiek pedig elismerően biccentettek.

– Jó, ezt vágom. Tegyük fel, hogy így lesz, és megfejtettük, hogy mi a feladat. Akkor Hanna biztos megy, mert ő tudja nyitni a dobozt. De ki keresi a kulcsot? – gondolkodott Lóri.

– Remek kérdés – bólintott Zsombi. – Menjünk rá a kulcsra. Mi alapján kell vajon megtalálni? Logikai vagy erőnléti?

– Passz – tűrtem a fülem mögé a hajam. – Ebből ez nem derül ki – lebegtettem meg a fotót. – Ötven-ötven az esély.

– Az nem hangzik túl jól – húzta össze a szemét Bernadett.

– Nem – értettem egyet. – De gondolkodjunk. Ma erőnlétin voltatok, a legtöbben eléggé lerobbantak, holnapra garantált az izomláz…

– Akkor logikai lesz – mondta Zsombi elhamarkodottan.

– Vagy éppen ezért erőnléti. Szívatásból – vágta rá Lóri.

– A feladat ötven százalékban biztos, hogy logikai, a doboz nyitása miatt. A kérdés, hogy vajon a teljes feladat logikai lesz-e, vagy félig logikai, félig pedig erőnléti? Én mindenképpen megyek. Lóri semmiképpen.

– Miért? – kérdezte Zsombi.

– Haver, mert a logikaira nincs esélyem, az erőnlétihez meg sérült vagyok.

– Ó. Értem. Akkor… Bernadett-tel mész? – kérdezte Zsombi. Összehúzott szemöldökkel néztem rá. Gyanús volt, hogy magát hagyja utoljára. Mintha csak nem akarna a feladatra menni.

– Az erőnlétit megoldom – szólt Bernadett. – De ha logikain kell megtalálni a kulcsot, akkor nem biztos, hogy menni fog. A dobozt nem tudom kinyitni, a kulcsot pedig csak akkor szerzem meg, ha futni kell érte. Vagy úszni. Esetleg mászni. Vagy ásni – töprengett.

– Oké, gondolkodjunk – dörzsöltem meg a halántékomat. – Ha Zsombi jön velem, és logikai a feladat mindkét része, akkor nyert ügyünk van. Ha a fele erőnléti, akkor kisebb eséllyel, de még mindig lehetünk eredményesek.

– Erőnlétiben? Én? – döbbent meg Zsombi.

– Igen, mert… – ráztam meg a fejem. – A gyorsaságon lesz a hangsúly. A doboz nyitása nekem rekordidő alatt fog menni, tehát a másik csapattagnak annyi a feladata, hogy a kulcsot minél előbb hozza el hozzám.

– Értem, amit Hanna mond. Zsombi, te mész – közölte Bernadett.

– Hát jó, kösz, de én még mindig nem értem, hogy miért – szólt a fejét kapkodva.

– Mert ha mondjuk rohanni kell a kulccsal, akkor futsz, ahogy csak tudsz, odaadod Hannának, és utána kedvedre összeeshetsz. De ha valamilyen logikai rejtvény alapján kell a kulcsot megtalálni, és vinni Hannának, akkor azt várhatja, hogy Bernadett megszerezze – közölte Lóri.

– Így van – értettem vele egyet. – Minden esetben veled járunk jobban – néztem Zsombira.

– De miért? – kérdezte, továbbra sem értve a döntésünk okát. Vagyis, inkább nem akarta érteni.

– Azért – fordult felé Bernadett fújtatva –, mert csak – zárta le ennyivel.

Zsombi tanácstalanul forgatta a fejét, mire megsajnáltam, és elmagyaráztam neki.

– A verzió: Bernadett és én megyünk. Én nyitom a dobozt, Bernadett pedig megkeresi a kulcsot. Ha erőnléti feladatot kap, mondjuk rohannia kell a kulccsal, vagy kiásni a földből. Megteszi, elhozza hozzám, simán nyerünk. Ha logikai feladatot kap, valamilyen rejtvény alapján meg kell keresnie a kulcsot. Sokkal lassabban megy neki, mint a többi csapatnak, nem ér oda időben, csak utolsóként, én hiába nyitnám gyorsan a dobozt – szemléltettem. – B verzió. Te és én megyünk – pillantottam Zsombira. – Én nyitom a dobozt, te pedig, ha erőnlétit vagy gyorsaságit kapsz, mindent beleadsz, és gyorsan hozod nekem a kulcsot, kinyitjuk a dobozt, és nyertünk. Ha logikait kapsz, gyorsan megoldod, hozod a kulcsot, és nyitjuk a dobozt. Érted már? – mosolyogtam rá bátorítóan. – A két verzió közül akkor van nagyobb esélyünk, ha veled megyek. Biztos, hogy a kulcsnál a gyorsaság lesz a fő szempont. Az pedig neked is megy.

– És ha valami maratoni távot kell lefutni? – kerekedett el Zsombi szeme.

– Akkor lefutod, barátom – veregette meg a vállát Lóri.

– De én… – rázta a fejét.

– Zsombi – suttogtam, és körbenéztem. – A mai biciklis túrát előre jelezték. Rajta volt a képen. Ki lehetett találni. A mostani feladványon csak a doboz van. Nem erőnléti lesz.

– Ebben mondjuk igaza van Hannának – bólogatott Lóri.

– Szerintem is – értett egyet Bernadett.

– Ne félj a versenytől – fogtam meg Zsombi kezét, és bátorítóan megszorítottam. – Ott leszek veled. És megcsináljuk.

– Oké – bólogatott. – Akkor tuti? Mindenki egyetért?

Valamennyien bólintottunk, Zsombi pedig nagyot sóhajtva felállt az asztaltól.

– Megyek, és felíratom magunkat – indult el.

Miután otthagyott minket, én a könyökömön támaszkodva néztem körbe a teremben. A csapatok nagy diskurzusban voltak, a képeket értelmezve próbálták megvitatni, hogy kit küldjenek. A suttogásokból leginkább azt tudtam kiszűrni, hogy valamiféle kincskeresésre számítanak, szinte senki nem ismerte fel a dobozt, csak egy egyszerű ládikának vélték. Én viszont száz százalékig biztos voltam abban, hogy nem egy sima dobozról van szó, azonnal felismertem a képen gyerekkorom egyik kedvenc játékát. Érdeklődve nézelődtem, amikor megakadt a szemem Kornélon, akik éppen eldöntötték, hogy ki megy. Csenge felállt, hogy felírassa magukat, Kornél pedig észrevette, hogy nézem, és a haját kifésülve a szeméből elmosolyodott.

– Megvagytok? – kérdezte tátogva, én pedig bólintottam.

– Ti? – kérdeztem vissza.

– Mi is – biccentett, majd széttárta a karját, afelől érdeklődve, hogy tőlünk ki megy.

– Zsombi – mutattam hátra a sorban álló kilencedikes felé. – És én – tátogtam. Kornél összehúzott szemmel nézett rám, aztán Zsombi felé, végül megint rám. Majd megrázta a fejét, és felállt, hogy odajöjjön hozzánk.

– Miért? Miért ti ketten? – kérdezte a székem támláját megfogva, úgy támaszkodva meg.

– Mert rájöttünk, hogy mi lesz a feladat – meredtem rá kissé elbizonytalanodva.

– Az egész erőnléti lesz – mondta ki, továbbra is értetlenül meredve rám.

– Nem, nem – ingattam a fejem. – A doboz kinyitása a feladat, és a hozzá tartozó kulcs megkeresése… Talán ásni kell, vagy ilyesmi, de inkább a logikai részén lesz a hangsúly – magyaráztam.

– És ezt figyelembe vettétek? – kérdezte, megkopogtatva a képet.

– Mindent figyelembe vettünk, a fotón egy titokdoboz van, ami… – kezdtem, de a képet tüzetesebben megnézve elakadt a szavam.

– Mi az? – kérdezte Bernadett.

– A francba! A fenébe! – pattantam fel, olyan hevesen, hogy a székem hátradőlt, és óriási csattanással zuhant a padlóra. Az étkezőben lévő valamennyi versenyző felém kapta a fejét, de nem foglalkoztam velük, csak Zsombi irányába kezdtem rohanni, aki a szervező asztala előtt állt, és beszélt. – Várj, várj! – futottam oda hozzá, meglökve néhány széktámlát.

– Mi történt? – kérdezte Zsombi döbbenten, amikor szó szerint odazuhantam hozzá.

– Bernadett és én. Bernadett és én megyünk – kiáltottam a szervezőre.

– Sajnálom, már felírtam a résztvevőket. Nem lehet változtatni – mondta szigorúan.

– De… De valamit nem vettünk észre.

– Akkor sem lehet módosítani. Bevittem a neveket a rendszerbe. A piros csapatból Újvári Hanna és Szalai Zsombor vesz részt a következő versenyszámban – közölte, én pedig szorosan lehunytam a szemem.

– Mi történt, Hanna? – kérdezte Zsombi rosszat sejtve.

– Nem figyeltünk… a részletekre.

– Milyen részletekre? Azt mondtad, ismered a dobozt, és hogy az lesz a feladat, hogy kinyissuk. És a kulcs.

– Tudom – suttogtam halkan. – Ezt elszúrtam.

– Miért? Mit láttatok? Mondd már!

– A dobozon a minta – temettem az arcom a tenyerembe.

– Mi van vele?

– Sportolók vannak a dobozon – motyogtam.

– Mi??? – hüledezett Zsombi.

– A képen lévő fadoboz mintája. Sportolók vannak belefaragva. Sok kicsi sportoló.

– Ezt nem hiszem el! – közölte Zsombi. Nem tudtam vitatkozni vele.

17.

– Nézzétek a jó oldalát – szólt Máté, mire mindannyian kedvetlenül fordultunk felé.

– Van olyan? – kérdeztem.

– Na jó, nincs, de gondoltam, pozitív leszek – mondta.

A beszólására halk nevetés hangzott fel, de inkább a kínos fajtából.

Az odakint tomboló vihar elől vacsora után a mi faházunkba húzódtunk be, hogy megvitassuk a valószínűleg tragikus jelentőséggel bíró döntésünket. Bernadett a saját ágyán ült, mellette Kornél, és Marci a sárgáktól. Csenge ágyán Csenge és Máté foglaltak helyet, velük szemben Zsanett a saját fekhelyén ült némileg kiszorítva, mert hozzá ült le a fekete csapatból Zoli és Bence. Az én ágyamon rajtam kívül Lóri ült, és a szélén Zsombi teljesen összezuhanva.

– Melyiktek erősebb a sportokban? – érdeklődött Bence, a fekete csapat atlétája.

– Melyikőtök – javította ki Marci. A nyelvtannáci okoskodására senki nem reagált, mindenki letudta annyival, hogy neki így vesszük hasznát a versenyen.

– Hát… – ráztam meg a fejem. – Egyikünk sem igazán – ismertem be. – De mivel miattam szúrtuk el a jelentkezést, biztos, hogy én vállalom a feladat nehezebb részét. Ha lesz olyan – mondtam.

– Nem értem. Hogy nem vettétek észre a kis mintákat? – csodálkozott Csenge.

– Nem tudom, lekötött, hogy felismertem a dobozt, teljesen arra fókuszáltam  – ismertem be. Az ablakon át beszűrődött a közeli villámlás, a következő pillanatban pedig óriási dörgés rázta meg a környéket.

– Ez közel volt – pillantott ki az ablakon Lóri. Az eső úgy ömlött, mintha dézsából öntenék, a levegő a vihar hatására lehűlt. Valamennyien a saját csapatszínünk kapucnis pulcsijában ültünk a faházunkban. Pirosak, feketék és sárgák. Plusz a barnáktól Zsanett, de ő igazából csak azért, mert ott lakott.

– Hogy érted, hogy felismerted a dobozt? – kérdezte Máté. – Sima kincskeresés lesz, nem?

– Nem – ráztam meg a fejem minden mindegy alapon. – A képen egy titkos doboz van, amit nem könnyű kinyitni – magyaráztam.

– Ha egy fához verem, az nem jó? – kérdezte Bence.

– Nem hiszem, hogy attól kinyílik – ingattam a fejem.

– Mit jelent, hogy nem könnyű kinyitni? – kérdezte Máté.

– Hanna… – szólt rám Bernadett szigorúan.

A figyelmeztetése mindenki számára egyértelművé vált, ezért egy pillanatra kínos csend állt be, amit Máté röhögése tört meg.

– Nyugi, mindenki tudja, hogy ez egy verseny – közölte. – Attól függetlenül segíthetjük egymást. Bármi is lesz holnap, számíthattok rám Zsombival – nézett a szemembe Máté. – Nem hagyunk ott titeket.

– Köszi – mosolyodtam el.

– Na, én lépek is – állt fel Máté Csenge mellől. – Megyek aludni, holnap kemény napunk lesz – nyújtózkodott, aztán az ajtóhoz lépett, és kinyitotta. A kapucnit a fejére húzva visszanézett ránk, és elköszönt, majd kirohant az ömlő esőbe.

– De sietős lett valakinek… – dünnyögte Bernadett.

– Hallottad. Ki akarja pihenni magát a holnapi feladat előtt – védelmezte Mátét Zsombi azonnal.

– Aha. Vagy az étkezőbe ment vissza kiguglizni a titkos doboz kinyitását, amit Hanna köpött el neki – sóhajtotta Bernadett. A szavait néma csend kísérte, és mindenki belemerült a gondolataiba.

– Kizárt dolog – ocsúdott fel elsőként Zsombi.

– Ne legyél ennyire biztos benne – vágta rá azonnal Marci. Mivel Máté a csapattársa, csodálkozva néztünk rá, mire egyszerűen csak széttárta a karját. – Ez egy verseny. Amit tudni kell játszani. Jó éjt nektek – lépett ő is az ajtóhoz.

– Hát én hiába nézem meg a neten, hogy kell kinyitni egy dobozt, úgyis elfelejtem. Majd belerúgok párat – ásította Csenge. – Na, de most komolyan. Hogy értitek, hogy láttátok ma a szarvasbogarat? – pillantott felváltva Kornélra és rám.

– Én nem láttam – tettem fel a kezem.

– Én igen – ismerte be Kornél.

– És? Hol van? Eltüntetted innen? – kérdezte a lány.

– Nem egészen ez történt – finomította Kornél a sztorit.

– Hanem?

– A diplomáciai protokollt választottam.

– Diplomáciai protokollt egy szarvasbogárral szemben?

– Igen.

– És az milyen?

– Hát… Ő volt itt előbb, én meg inkább elhúztam – röhögte el magát Kornél.

– Marha jó. Még egy éjszaka a gyilkos, mutáns szarvasbogárral.

– Én inkább arra lennék kíváncsi, hogy mit csináltatok itt ketten? – kérdezte Zsanett Kornéltól és tőlem. Na, erre mindenki felénk fordult, és érdeklődve várták a válaszunkat.

– Ne tőlem kérdezzétek, én itt lakom – védtem magam azonnal, Kornél pedig egy „kösz, ezzel sokat segítettél” vigyorral ajándékozott meg, miközben a többiek már csak tőle vártak magyarázatot.

– Én csak átjöttem…

– Igen? – kérdezte Bernadett.

– Hogy hátha látom az óriás szarvasbogarat. És láttam.

– Ezért jöttél? – húzta össze a szemét Csenge.

– Igen. Híre ment, és kíváncsi voltam – hazudott Kornél, mire nem bírtam tovább, és felnevettem. Ekkor a többiek újra összezavarodtak, és kérdőn néztek össze.

– Valamiről lemaradtunk? – gondolkodott Bence.

– Egészen biztos – pillantott rám Bernadett. Álltam a tekintetét, és próbáltam kitalálni, hogy mit gondol, de az arcáról semmit nem tudtam leolvasni.

A kinti vihar nem csitult, ezért a többiek úgy döntöttek, visszavonulnak a saját házukba. Egymás után kirohantak az esőbe, én pedig a nyitott ajtóban egyenként elköszöntem tőlük. Szinte mindenki szólt pár biztató szót a másnapi versennyel kapcsolatban, egyedül Zsombi indult ki némán, az orrát lógatva.

– Hé – ragadtam meg a karját. – Sajnálom. Mindent megteszek holnap, hogy bent maradjunk.

– Tudom – biccentett.

– Oké – sóhajtottam, és elengedtem a kilencedikes karját, aki kisétált az esőbe, és egy pillanat alatt bőrig ázott, de ez nem zavarta, komótosan baktatott a sáros talajon.

– Jó éjt, Újvári Hanna – lépett mellém utolsóként Kornél.

A szemébe néztem.

– Neked is – szóltam halkan.

– Nem biztos, hogy ideális az idő az úszáshoz – pillantott az ég felé, amit cikázó villámok világítottak be.

– Igen, valahogy most én sem terveztem, hogy odaülök – ismertem be kelletlenül, átkozva a hülye vihart, ami kissé keresztülhúzta a számításaimat.

– De ha mégis magányra vágysz, ahogy eddig is… – folytatta.

– Igen?

– Az étkező… Ideálisnak tűnik.

– Aha, köszi – gondoltam át. – Te ott leszel? – kérdeztem vissza.

– Nem, dehogy. Az olyan lenne, mintha azért mondtam volna – ingatta a fejét.

– Valóban – értettem egyet. – Én sem hiszem, hogy odamegyek.

– Oké. Csak egy ötlet volt.

– Köszönöm – mosolyodtam el, majd becsuktam az ajtót, és a hátammal nekidőltem.

Bernadett már az ágyában feküdt, Csenge bedugta a fülébe a fülhallgatóját, és félve nézte át az ágyneműjét, attól tartva, hogy a takarója alatt van a brutálisan nagy, mutáns szarvasbogár, Zsanett pedig akkor végzett a fürdőszobában, és pizsamában lépett az ágyához. Az ajtótól ellökve magam a szekrényemhez léptem, és a sporttáskámból kihalásztam az esőkabátomat. A neszezésemre Bernadett felemelte a fejét a párnájáról, és megnézte, hogy mivel zörgök. Az esőkabátomat begombolva magamon visszamentem az ajtóhoz, és kinyitottam.

– Mit csinálsz? – pillantott felém Csenge értetlenül, amikor észrevette, hogy éppen kimenni készülök.

– Csak… Megyek, még netezek egy kicsit. Nem vagyok álmos – magyarázkodtam.

– Ja, jó – motyogta.

– Üdvözlöm Kornélt – tette hozzá Bernadett álmosan, mire kelletlenül lesütöttem a szemem, és kifutottam az esőbe.

A cipőm azonnal átázott, az óriási pocsolyákat csak részben tudtam kikerülni, mert sok közülük összeért. A faházakból kiszűrődött a lámpák fénye az ablakon át, mindenki bent volt, egyedül én rohangáltam viharban, az égboltot beborító villámlások és hatalmas dörgések közepette. Az ember néha hoz meggondolatlan döntéseket. Ez pont egy ilyen volt részemről. Bíztam benne, hogy nem csap agyon egy villám, mert nem akartam elképzelni aput, ahogyan üvöltve esküdözik, hogy az ő lánya márpedig a tiszta logikájáról híres, és egészen biztos abban, hogy nem megy ki az erdő közepén egy viharban. Ehhez képest az esőkabátomban a pocsolyákat átugrálva szaladtam az étkező épülete felé, amihez odaérve zihálva megálltam egy pillanatra, és letöröltem az arcomról az esőcseppeket, majd feltéptem az ajtót, és beléptem. Hevesen dobogó szívvel vettem le a kapucnit a fejemről, és lélegzet-visszafojtva néztem körbe, aztán elmosolyodtam.

Kornél az egyik asztalnál ült, a félhomályban a telefonja kijelzője megvilágította az arcát, és az érkezésemre felpillantott a készülékből, és halkan elröhögte magát. Hát, mindketten ott voltunk, ahol megbeszéltük, hogy nem leszünk.

A csendes teremben visszhangzó léptekkel indultam meg felé, és azon tűnődtem, hogy hová üljek le. Végül, megtartva a két lépés távolságot, ugyanoda ültem le, mint amikor először voltunk kettesben az étkezőben. Így, bár másik asztalnál, de mégis egymással szemben ültünk a kihalt, csendes és sötét étkezőben. A gyakori villámok bevilágítottak a terembe, miközben mindketten a telefonunkat babráltuk, és nem tudom… Egyszerűen csak jó volt ott lenni vele.

– Te mit csinálsz? – kérdezte hirtelen. A hangja betöltötte az egész termet, mire kérdőn néztem rá. – Mármint a telefonodon – segített ki, mert elsőre nem pontosan értettem, hogy éppen mire gondol.

– Semmit – mutattam felé a világító kijelzőmet, amin nem volt megnyitva sem app, sem pedig oldal. – És te?

– Frissítgettem az Instát – mutatta felém.

– És van valami érdekes? – mosolyodtam el.

– Semmi – tette le a telefonját az asztalra, és félre is tolta, jelezve, hogy nem érdekli.

– Köszönöm, hogy megpróbáltál segíteni a feladatnál. Nem sokon múlt, hogy máshogy alakuljon – mondtam.

– Sajnálom – ingatta a fejét.

– Szerintem kiesünk holnap – sóhajtottam. – Mármint – tettem hozzá –, biztos, hogy mindent megteszünk, de… Nincs sok esély. Matematikailag van – gondolkodtam. – Csak úgy van.

– Szerintem pedig bent maradtok – közölte teljes meggyőződéssel.

– Miért vagy ennyire biztos benne? – kérdeztem.

– Mert bent kell maradnotok – vonta meg a vállát, a szavai hallatán pedig elmosolyodtam. – Egyébként jobban vagy? A karkötőd miatt – érdeklődött.

– Igen, azt hiszem. Beszéltem apuval is, az jót tett… – feleltem halkan.

– Jó fejnek tűnik… – bólintott, mire magyarázatot várva néztem rá. – Követ az Instán – tette hozzá.

– Jézusom – kaptam a fejemhez. – Bocs, én… Nem is tudom, mit mondjak – sütöttem le a szemem.

– Semmit – legyintett. – Vagyis valamit mégis.

– Igen?

– Sok szeretettel látok mindenkit az ismerőseim között. Tényleg, apukádat, a nagyidat, nem tudom, esetleg a szomszédokat vagy a kutyádat…

– Nincs kutyám – nevettem fel.

– Akkor őt nem – közölte. – De te mégis hol maradsz, Újvári Hanna?

– Mondtam, nem használom az Instát – mosolyodtam el.

– Nem kell az Insta. Bármi más is jó lesz – vonta meg a vállát, mire akaratlanul is elszomorodtam.

– Szerinted is kiesünk holnap – értettem meg, hogy miért kér tőlem bármilyen elérhetőséget.

– Nem – rázta meg a fejét.

– Naaa – nevettem el magam.

– Oké, van rá esély, és ha mégis úgy alakul… Örülnék, ha el tudnálak érni. A versenyen kívül is.

– Értem – biccentettem, és felálltam az asztaltól, majd odasétáltam az övéhez, és a telefonjára mutattam. – Elkérhetem?

– Persze – vette fel, és kioldotta nekem. Megnyitottam a kontaktjait, de közben nem kerülte el a figyelmemet a háttérképe. Mi más lenne egy kajakos srácnak, mint egy folyó? Óvatosan elmosolyodtam, és beütöttem a nevem, majd a számomat. A mentésre nyomva visszaadtam a telefonját, Kornél pedig ellenőrizte. Amikor megtalálta, ösztönösen felröhögött. – Tényleg a teljes nevedet írtad be? – kérdezte.

– Hát, így ismersz – vontam meg a vállamat, aztán mivel hülyén éreztem volna magam, ha visszamegyek az eredeti helyemre, leültem Kornél asztalához vele szemben. Nem reagált semmit, csak a telefonját babrálta, aztán a zsebemben lévő készülékem rezegni kezdett.

– Én vagyok… – mondta. – Megcsörgettelek, mentsd el a számom, ha gondolod…

– Rendben – bólintottam.

– De ez tényleg csak elővigyázatosság… Mert nem estek ki holnap – győzködött. – Ha rajtam múlik, akkor biztosan nem – tette hozzá.

– De nem rajtad múlik – szóltam.

– Meglátjuk – hagyta rám.

– Kornél, ugye tudod, hogy egymás ellen versenyzünk?

– Persze.

– Még mindig kiejtenél? – kérdeztem visszatartott lélegzettel.

– Azonnal – közölte. – Te? – pillantott rám szórakozottan.

– Szó nélkül – hazudtam, és a villámláskor elkaptam a tekintetem, majd kissé behúztam a nyakam, mert a dörgés megrázta az egész épületet.

– Nem vagy éhes? – kérdezte témát váltva.

– Talán egy kicsit – ismertem be.

Kornél felállt az asztaltól, és felém nyújtotta a kezét. Kétkedve néztem rá, végül elfogadtam, és hagytam, hogy felhúzzon, és a konyha felé induljon velem.

– Nem hiszem, hogy ide be szabad mennünk – torpantam meg az ajtóban, ami leválasztotta az étkezőtől a konyhát. Kornél szórakozottan pillantott rám.

– Akkor maradj, mindjárt jövök – engedte el a kezem, de abban a pillanatban egy csattanó robaj hangja töltötte be a termet. A villámlás bevilágított mindent, mire összerezzenve néztem Kornél szemébe.

– Inkább jövök én is – suttogtam, és újra rákulcsoltam az ujjaimat Kornél kezére.

Egészen biztos, hogy tiltott területen jártunk, de kizárt dolognak tartottam, hogy ebben az időben bárki elhagyja a faházat vagy a tanárok épületét, ezért némiképp nyugodt voltam. Kornél a félhomályban megragadta az egyik hűtőajtót, és kinyitotta. Az arcába világító hirtelen fénytől hunyorogva hajolt le, és a válla felett hátraszólt.

– Süti?

– Az jó lesz – feleltem magam előtt összefont karral.

Két konyhapult közt, egymással szemben ültünk a földön, és megettük, amiket találtunk, miközben folyamatosan beszélgettünk. Idejét sem tudom már, hogy mikor kapcsolt ki utoljára ennyire az agyam, hogy mikor terelte el valami a figyelmemet szinte százszázalékosan. Valamiért Kornél társaságában teljesen máshogy működtem, ami egyszerre tett boldoggá, és okozott maró bűntudatot. Gyűlöltem magam, amiért jól szórakoztam a társaságában, miközben hálás voltam azért, hogy ez megtörténhet.

– Oké. Filmek… – gondolkodott, mire mosolyogva megráztam a fejem.

– Nem vagyok nagy filmes.

Kornél csodálkozva pillantott rám, és meglepetten felröhögött.

– Olyan nincs.

– De van – nevettem fel.

– Nem szereted a filmeket? – ámult.

– Nem arról van szó, hogy nem szeretem – finomítottam. – Csak… – tűrtem a fülem mögé a hajam. – Racionális ember vagyok.

– Szóval nem hiszed el a Jurassic Worldöt – értette meg, a megjegyzésén pedig hangosan felröhögtem.

– Jó, elmondom, hogy mi a bajom a mozival és filmekkel – köszörültem meg a torkom.

– Rendben. Győzz meg – mosolyodott el.

– A karakterek. Egydimenziósak – mondtam ki.

– Akkor elviszlek egy 4DX vetítésre – vágta rá szórakozottan.

– Nem úgy értem – ingattam a fejem nevetve. – Vegyük például a matekosokat.

– Vegyük.

– Kétfajta karakterábrázolás jellemző egy olyan szereplőre, aki jó matekból. Vagy a meg nem értett zsenit hozza, akit kívülről bogarasnak gondolnak, mert áll egy hatalmas tábla előtt, és nonstop számolgat, senki nem tudja, mit írogat oda, csak ő egyedül, a végén pedig megold mindent, a többiek pedig felállva tapsolnak – magyaráztam, Kornél pedig elfojtott mosollyal hallgatott. – Vagy – tettem hozzá – van a lúzer karakter, a befordulós kocka, aki biztos, hogy szemüveges, kockás ingben vagy valami nyomi cuccban van, és maximum mellékszereplő. Azért írták bele, hogy színesebb legyen a történet, és megmutassák, ilyen is van, de érdemben semmit nem tesz hozzá a történethez, egy-egy mondata van, az is valami matekkal kapcsolatos, a többiek pedig nem értik, de ráhagyják. Suli után is bent marad a többi geekkel, senki nem tudja, hogy miért, nem beszélnek egymással hétköznapi módon, csak totál kretént adva idegen szavakkal és kifejezésekkel kommunikálnak egymással, mert ők a különcök… – fejeztem be. – A valóság nem ilyen. Van, aki humán tárgyakból erős, van, aki sportoló, és van, akinek a reál megy. Olyan is van, akinek meg minden. De az érdeklődési kör nem vetül ki ennyire az emberre, nem lehet sablonosan kategorizálni.

Kornél gondolkodott azon, amit mondtam, miközben egy újabb villámlás világította meg az arcát. Végül sóhajtva széttárta a kezét.

– Jó. Igazad van, Újvári Hanna. Ezzel a béna tinifilmek és vígjátékok kilőve. Akció?

– Miért nem kell senkinek beállítania a tükröt és az ülést, ha egy új autóba száll be autós üldözésnél? Hogy passzolhat pontosan egy vadidegen kocsi? – kérdeztem.

– Okkké – röhögött fel. – Képregény-adaptáció?

– Ebbe ugye nem akarod, hogy belemenjek? – nevettem el magam.

– Jogos, hagyjuk. Dráma?

– Jutott elég belőle a valóságban anélkül, hogy vágytam volna rá. Tovább – szóltam halkan.

– Horror?

– Halomra ölik az embereket, senkit nem érdekel, ők senkinek nem hiányoznak, csak a főszereplő a lényeg, hogy ő megmeneküljön.

– Fantasy?

– Csak játékban – vontam meg a vállamat.

– Sci-fi?

– Hm. A sci-fit szeretem – gondolkodtam el. – Amelyik értelmes – tettem hozzá gyorsan.

– És igen! – emelte fel az ökölbe szorított kezét Kornél. – Van remény – közölte elégedetten, én pedig mosolyogva néztem.

– Zene? Milyen zenét szeretsz? – érdeklődött témát váltva, mert úgy tűnt, kimaxoltuk a filmeket.

– Hát… Egy ideje nem hallgatok semmit, csak random Spotify lejátszási listákat olyan számokkal, amiket nem ismerek.

– Miért? – csodálkozott el.

– Mert a legtöbb zenéhez, amit szeretek, köt valamilyen emlék, és nem hat rám pozitívan.

– Értem. Bocs.

– Nem kell mindig elnézést kérned, ha olyan témát érintünk, ami kínos csendet eredményez – mondtam lehajtott fejjel, és a sötétben az ölembe ejtettem a kezemet. – Ez gyakran megesik velem. Szinte mindig – suttogtam. – De egyébként szeretem a zenét – mondtam. – Rengeteg számot hallgattam versenyek előtt, meg felkészüléskor, és úgy általában is.

– Klassz. Miket?

– Hát, a legnagyobb kedvencem az Avenged Sevenfold – gondolkodtam.

– Jó ízlésre vall – vágta rá azonnal, mire elmosolyodtam.

– Köszönöm – bólintottam, de nem tettem hozzá, hogy anyu által ismertem meg a bandát. Ő szerette nagyon, és ahogyan az lenni szokott, átragadt rám a stílusa, és egy idő után már együtt fangirlködtünk. Terveztük, hogy egyszer elmegyünk egy koncertre. De… De már nem megyünk. Istenem, milyen semmiség. Csak egy hülye koncert, és mégis, belegondolva, hogy már képtelenség teljesíteni ezt a pontot a bakancslistánkról. Vagy bármelyik másikat. Nem is hallgattam az együttestől semmit azóta. Azóta, hogy a temetésen szólt a So Far Away. Az emlék hatására óriási gombóc keletkezett a torkomban, és meg kellett ráznom a fejem, hogy eloszlassam a képet arról a napról, de olyan erővel csapott meg, hogy még az illatokat is éreztem, és újra láttam a napsütést, ami furcsán narancssárgának tűnt a temetőben gyalogolva. Éreztem a karomon a nagyi szorítását, a másik oldalamon pedig apu folyamatos szipogását hallottam. Mögöttünk a rokonok és barátok, akik arra az egy napra gyászba borultak, másnaptól pedig folytatták az életüket. Ott voltak az unokatestvéreim, meg apu szülei, valahol hátul anyu kollégái, és még egy rakás olyan, számomra illetéktelennek tűnő ember, akikkel addig sem és azóta sem volt túl sok kapcsolatunk. Lényegében csak hárman kellettünk oda. Apu, a nagyi és én. A többiek csak jelen voltak. Mert úgy illik. Aztán el is tűntek. Mert úgy kényelmesebb.

– Hé – szólt Kornél, mire kizökkentem a gondolataimból, majd felszegtem az állam, és a szemébe néztem. – Jól vagy? – érdeklődött.

– Persze – mosolyodtam el szomorúan, miközben az újabb villámlás megvilágította a sötét konyhát. A kajakos srác kedvesen nézett rám, és az ujjait szorosabban fonta az enyém köré. Az érintésétől a mellkasomban végighullámzott egy érzés, és megremegett a gyomrom.

Ott ültünk a nyári éjszakán, az erdőben lévő étkező konyharészlegén, a legnagyobb viharban, amit eddig láttam, odakint másodpercenként villámlott és dörgött, a szél őrült erővel rázta a fákat, de nem számított. Ahogy Kornél szemébe néztem, és eszembe jutott a másnapi kiesés lehetősége, megmagyarázhatatlan keserűség öntötte el az egész testemet, és az agyamban egymásnak feszültek az ellentétes gondolataim. Ha haza kell mennem, akkor megyek. Apunak szüksége van rám, és ez különben sem az én életem itt. Az én életem nem vidám, nem önfeledt, és főként nem boldog. Ez nem a valóság, a valóság az, ami otthon vár, az üres lakás, a polcokon lévő fényképek, amik közé már nem készülhet új. A csendes vacsorák, ahogyan minden falat hangos nyelésénél érezni, hogy hiányzik az asztaltól egy fő. A széttört álmok és tervek, egy koncert, amire soha nem mehetünk már el, egy utazás, amire nem foglalhatunk három jegyet. Az ünnepek, amiket nem élvezhetünk többé ugyanúgy, a hétköznapok nyomorúságos üressége, a céltalan lézengés. Az élmények, amiket nem élhetünk át együtt, vagy amiket nem mesélhetünk el egymásnak. A hiány kínzó és gyötrő démona, ami óraműpontossággal működve emlékeztet minden egyes pillanatban arra, hogy valaki, akit szeretünk, nincs többé. A soha szó tényleges jelentése, ami valóban azt jelenti, hogy ebben az életben már biztosan nem láthatjuk többé a szerettünket. Mégis… Ahogyan a földön ülve Kornél a kezemet fogta a vihar közepén, önző módon a szívem mélyén azt kívántam, bárcsak egy kicsit tovább tarthatna ez az állapot, egy kicsit még maradhassak, mielőtt visszatérek a valóságomba, és ezt az egészet a hátam mögött hagyva újra azzal foglalkozzak, amivel az elmúlt egy évben minden egyes napom telt. Az újabb hangos dörgéstől összerezzentem, mire Kornél közelebb húzott magához. Felnézve a szemébe sokkal közelebb volt, mint amire számítottam, az illata megcsapott, és mélyen belélegeztem, miközben hallottam a fülemben a saját szívverésemet. A következő pillanatban mindketten oldalra kaptuk a fejünket, mert az étkező irányából ajtócsapódást hallottunk.

– Mi volt ez? – suttogta a sötétben, annyira közel hozzám, hogy a leheletét éreztem a bőrömön.

– Talán a szél – motyogtam halkan, kissé kábán, de Kornél a fejét rázva felállt, és a tálalóablakhoz ment.

Összeszedve magam én is feltápászkodtam, és odalépve mellé kilestem a tálcakiadó pulton.

Az étkező teljesen sötét volt, de a léptekből hallottuk, hogy valaki megérkezett. Hunyorogva, összeráncolt homlokkal néztem az alakot, aki leült az egyik asztalhoz, és a telefonját előszedve netezni kezdett. Ekkor az arcát megvilágította a kijelző fénye. És megláttam Mátét.

– Mit csinál? – csodálkoztam.

– Kérdezzük meg – húzta ki magát Kornél, és a konyhaajtóhoz lépve kivágta maga előtt. A hirtelen hangtól Máté összerezzent, és teljesen ledöbbenve nézett ránk, amikor meglátta, hogy kilépünk a konyhából.

– Hát ti meg…? – tette le a telefonját az asztalra, és a szemét meresztgetve pillantott hol az egyikünkre, hol pedig a másikunkra.

– Kerestünk valami kaját – mutatott Kornél a háta mögé. – És te?

– Nem tudok aludni, kijöttem egy kicsit netezni – röhögte el magát. – De elég unalmas, úgyhogy örülök, hogy itt vagytok – nyúlt a telefonjához, és mielőtt felkapta volna, én a világító kijelzőre néztem. A Google volt megnyitva, keresett valamit. Máté látta, hogy észrevettem, ezért mosolyogva folytatta: – Csekkoltam ezt a titokdoboz-dolgot, amit említettél.

– És megtaláltad? – kérdeztem kicsit összezavarodva a történtektől.

– Van jópár találat, még nem néztem meg tüzetesebben…

– Értem – bólintottam.

– Milyen kaját találtatok? – terelte el a témát.

– Sütit – válaszoltam magam előtt összefont karral.

– Jól hangzik. Van még?

– A hűtőben – felelte Kornél.

– Akkor szerintem megnézem én is… Itt lesztek még?

– Nem, én megyek aludni – közöltem fáradtan.

– Izgulsz a holnap miatt, mi?

– Kicsit – ismertem be.

– Nyugi, Hanna. Mi is ott leszünk – pillantott Kornélra. – Segítünk, ha tudunk. Ugye? – kérdezte Kornéltól, aki némán bólintott.

– Jó éjt, Máté – indultam meg az ajtó irányába.

– Nektek is – köszönt el. – Hé, Hanna!

– Igen? – fordultam vissza, és a villámlásban Máté szemébe néztem.

– Egy csomó találat van erre a dobozra. Melyik az, amiről szó van? – kérdezte. Egy pillanatig hezitáltam, majd sóhajtva visszaléptem hozzá, és kinyújtottam a kezem. Máté feloldotta, majd odaadta a telefonját, én pedig átfutottam a találatokat, és rákattintottam arra, ahol az ominózus doboz kinyitásának megoldását mutatták be egy videón.

– Tessék – adtam vissza a telefont.

– Örök hála – vigyorodott el Máté.

Az étkezőből kilépve a fejemre húztam az esőkabátom kapucniját, és az ömlő esőben Kornélra pillantottam, aki mellettem állt, és az égre nézett.

– Futás – szólt, és a kezemet megragadva a faházak irányába kezdett rohanni, magával húzva engem is. Az egyik pocsolyába bokáig beleléptem, a cipőm és a zoknim egy pillanat alatt újra átázott, és vizesen cuppogott futás közben.

Mire a házunkhoz értünk, teljesen bőrig áztunk, az esőt fújta a szél, ezért az esőkabátom semmit nem ért, minden irányból beázott. Az ajtónk előtt megállva Kornélra néztem.

– Menj gyorsan – küldtem el, mert így is éppen elég volt, hogy visszakísért, nem akartam, hogy ott ácsorogjon velem a viharban. Az égen egy újabb villám cikázott át, valahová a közelbe csapott le, mert a csattanás fülsiketítő volt.

– Megyek – nézett a szemembe Kornél. A hajából csöpögött a víz, kifésülte az arcából az elázott tincseit, és mosolyogva megrázta a fejét. – Nem tudom, hogy mikor lesz holnap a feladat… – kezdte. – Talán rögtön ébredés után.

– Lehet – értettem egyet.

– És azt sem tudom, hogy mi lesz a kimenetele – tette hozzá. – Szóval, Újvári Hanna, most elköszönök úgy, hogy ha kiesel, akkor ne bánjam az elszalasztott lehetőséget – mondta, és mire átgondolhattam volna, hogy ez mit jelent, Kornél hozzám hajolva megcsókolt. A döbbenettől a lélegzetem is elállt, de ösztönösen viszonoztam a csókját, és lábujjhegyre állva átkulcsoltam a karom a nyaka körül, miközben beletúrtam a vizes hajába. A gyomrom pingponglabda nagyságúra ugrott össze, és a mellkasomban szétterült a forróság, miközben a hideg esőben Kornél meleg és puha ajka a számhoz ért. Amikor ellépett tőlem, olyan százas pulzust produkálhattam, és a kapucnim alól visszatartott vigyorral néztem, ahogyan az ömlő esőben elfut a saját háza felé.

– Kornél! – kiáltottam utána, amikor felocsúdtam a döbbenetből. A szakadó esőben és szélviharban megfordult, és visszanézett rám. – Ez oké, ha kiesek. De mi van, ha bennmaradok? – kiáltottam visszatartott nevetéssel. Kornél röhögve megrázta a fejét, és ujjaival hátrasimította a vizes haját.

– Hát, Újvári Hanna. Ha nem esel ki holnap, akkor… Akkor ezt majd valahogy megmagyarázom – tárta szét a karját, és röhögve elrohant.

A faházba belépve nesztelenül a fürdőszobába vonultam, ahol átöltöztem, majd néma csendben bebújtam az ágyamba, és az arcomról levakarhatatlan vigyorral vettem elő a telefonomat. Volt rajta egy nem fogadott hívás egy ismeretlen számról. Még Kornél volt az, amikor az étkezőben megadtam neki a számomat, és megcsörgetett. A telefonszámot bámulva mosolyogva memorizáltam, aztán a biztonság kedvéért el is mentettem. 

– Hanna? Te vagy az? – dünnyögte Csenge.

– Igen – kaptam oda a fejem.

– Ja jó, már azt hittem, a szarvasbogár – motyogta félálomban, és átfordult a másik oldalára.

A bogár említésére eszembe jutott, hogy az a dög még mindig valahol erre lehet, ezért a fejemre húztam a takarómat, és kissé félve aludtam el, a háttérképemet nézegetve.

– Mit szólsz? – suttogtam anyu fényképének, ami természetesen nem válaszolt, csak mosolygott. De a mosolya teljesen más volt, mint eddig. Ilyennek talán még soha nem láttam. – De most őszintén – bámultam tovább a képet. – Ilyen első csókot képzeltél nekem, vagy… – gondolkodtam, miközben a könnyeim végigcsorogtak az arcomon. Sose tudom már meg, hogy mit szól hozzá.

18.

Valamiért azt hittem, hogy reggeli után, vagy esetleg délután lesz a verseny. Úgy aludtam el, hogy majd reggelinél még megvitatjuk a többiekkel, hogy mi a taktikánk, felkészítjük Zsombit is, felhívjuk Kocsist, és… És arra ébredtem reggel hatkor, hogy az egyik szervező beront az ajtón.

Mind a négyen felriadtunk álmunkból, és kábán meredtünk magunk elé.

– Piros csapat, Újvári Hanna! Indulás – közölte katonásan, én pedig hirtelen azt sem tudtam, hogy hol vagyok.

– Miért nem mehetek egyszer olyan feladatra, amikor nem rontanak be értem a házba? – motyogtam.

– Gyerünk, gyerünk! – ordított rám, amitől már kinyílt a szemem.

– Jó, egy pillanat – kászálódtam fel az ágyból, és a fürdőszobába indultam.

– Két perced van, ha nem vagy kint addigra, pakolhatsz is! – förmedt rám ellentmondást nem tűrő hangon.

Ettől azonnal kipattant a szemem, és rohamtempóban fogat mostam, becopfoztam a hajam, és felvettem a tiszta melegítőmet. Az ágyra visszaülve felhúztam a cipőmet, és bekötöttem az egyiket, majd legnagyobb meglepetésemre Bernadett pattant oda hozzám, és szó nélkül bekötötte a másikat, hogy időt spóroljak.

– Nagyon szépen köszönöm – mosolyogtam rá.

– Nincs mit – felelte, és az ajtóhoz kísért. – Hanna! – szólt, mielőtt kiléptem volna.

– Igen? – kaptam be egy rágót, és a dobozát visszadobtam az ágyamra.

– Mindent bele! Ne ess ki! – kérte.

– Igyekszem – bólintottam. – Bernadett, megtennél valamit?

– Persze.

– Ott a telefonom – mutattam az éjjeliszekrényemre. – Felhívnád apukámat, és elmondanád, hogy mi történik? Nincs időm beszélni vele.

– Bízd rám – ragadta meg a két vállamat, és megszorította. – Csináld meg, bármi is az!

– Jó – helyeseltem a lehető legmeggyőzőbben.

Csenge és Zsanett álmosan intettek az ágyukból, én pedig némi habozás után esetlenül megöleltem Bernadettet, és elköszöntem tőle. Az ajtón kilépve az arcomat megcsapta a friss hajnali levegő. A ház előtt a többi csapattag ácsorgott kettesével. Körbenézve köztük a tekintetem megállapodott Kornélon, aki mosolyogva bólintott, aztán Mátéra néztem. A sárga csapattag lelkesen intett felém. A sötétzöld csapatból Karesz idegesen figyelt, és már indultunk is tovább, hogy összeszedjük a maradék versenyzőt. A sor végén Zsombi mellé léptem.

– Szia – köszöntem, elrejtve az izgalmat és a rám törő pánikot.

– Szia – köszönt vissza halkan.

– Hogy vagy? – érdeklődtem derűsnek szánt hangon, hátha szüksége van a nyugtatásra.

– Parázok – ismerte be.

– Nem kell – feleltem automatikusan, és a pulcsim zsebébe dugtam a kezem.

Még két csapat tagjait kellett összeszednünk, aztán, legnagyobb rémületemre, már megint a hátsó kiskapuhoz indultunk. A fenébe, hogy én nem mehetek egyénire ki a nagykapun. Az sokkal jobbat jelent.

A szervezők a csapatokat a tábor hátuljában lévő kapuhoz vezették, majd ott megálltak, és szembefordultak velünk. A földön tizenhárom fadoboz volt a tizenhárom csapat színében.

– Csapatok! A feladat a következő – kiáltotta el magát Róbert, a főszervező. Mindenki feszülten hallgatta az instrukcióit: – Ki kell nyitni a dobozt. Az egyik titkos résében el van rejtve egy feladvány, ami elvezet a kulcshoz. El kell rohanni a kulcsért, és visszaérve együtt ki kell nyitni a ládikát. A dobozban van egy stopperóra, amit le kell nyomni, az a feladat vége. Aki a legkésőbb állítja meg az órát a csapatok közül, búcsúzik a versenytől. A feladat most kezdődik! – kiáltotta el magát a főszervező, mire mindenki megindult.

– Gyere – ragadtam meg Zsombit türelmetlenül, de nem mozdult. – Indulás van, Zsombi – pillantottam rá, aztán megrémültem, mert a kilencedikes teljesen leblokkolt, csak falfehéren állt, és egész testében remegett. – Zsombi! – ráztam meg a vállát, miközben a verseny már elindult, és a csapatok felkapták a dobozokat. – A francba – suttogtam, és otthagyva Zsombit, a kerítéshez futottam, felkaptam a piros dobozt, és visszarohantam a kilencedikeshez.

Mikor a kezébe nyomtam a ládát, még mindig használhatatlan volt, annyit tudtam elérni, hogy legalább megtartsa. Körülöttem mindenki a dobozt próbálta kinyitni, ami trükkösnek bizonyult számukra, ezzel időt nyertem. Megpróbálva egyenletesen venni a levegőt, kizártam a külvilágot, és csak a ládára koncentráltam. A fejemben visszaidéztem a gyerekkorom unalmas óráit, amikor annyira kitanultam a doboz nyitását, hogy már csukott szemmel is ment. A két oldalsó reteszt hátratolni, a tetejét elcsúsztatni, az egészet oldalra, és ott a titkos fakk. Az összehajtott levelet kivettem belőle, és remegő kézzel kibontogattam. Egy térkép volt benne, az erdőt ábrázolta, jelezve a kulcs helyét, ami nélkül a doboz belseje nem nyílik.

– Gyerünk, futás! – kiáltottam rá Zsombira, remélve, hogy ezzel kizökkentem a pánikból, és észhez tér. Nem így történt.

– Nem megy – dadogta. – Remeg a lábam.

A térdére pillantva láttam, ahogyan össze-összekoccan, és mozdulni sem bír. Óriási, a legjobbkor jön rá a bénultság.

– Zsombi… – kezdtem, de a szemem sarkából érzékeltem, ahogyan az egyik csapat már a kapun át rohan. Odakaptam a fejem, és csak a sárga melegítőt láttam elsuhanni. Mátéék voltak azok. Ennyit arról, hogy segítjük egymást. – Maradj itt, ne mozdulj. Hozom a kulcsot – néztem Zsombira, aztán hátat fordítva neki a kapu irányába kezdtem futni.

– Ne haragudj! Hanna, sajnálom! – kiáltotta utánam, de nem foglalkoztam vele, csak futottam a kapuhoz a sáros, vizes talajon, miközben elrohantam a dobozt nyitni próbáló csapatok mellett. Már majdnem átértem a kapun, amikor megtorpantam, és lelassítottam Kornélék előtt. Zoli a dobozt forgatta a keze között, Kornél pedig várta, hogy megkapja a térképet.

– Meg is vagy? – kérdezte Kornél, amikor észrevett.

– Igen – mutattam fel a térképet.

– Akkor futás, gyerünk, menj már! – kiáltott rám, de megráztam a fejem. – Újvári Hanna, tűnés a kulcsért, menj, menj! – üvöltötte idegesen, de én ahelyett, hogy szót fogadtam volna, gyorsan kikaptam Zoli kezéből a dobozt, és az ölembe véve egy pillanat alatt kinyitottam nekik. A két fiú elkerekedett szemmel nézett rám, miközben már két csapat is kifutott az erdő felé, majd Kornél elsőként kapcsolt, és a kezemet megfogva a kapu felé húzott, Zoli pedig követett minket.

Mind a hárman átfutottunk a kijáraton, rohanás közben pedig megnézték a térképet, amit a dobozukban találtam. Teljesen más volt, mint az enyém. Az ő kulcsukat máshol rejtették el.

– Erre kell mennünk – mutatott az ösvényen jobbra Zoli, és megcsúszva a sárban, lefékezett.

– Tudom – bólintott Kornél. – Menj, szerezd meg a kulcsot – szólt a csapattársának.

– Mi? – kérdezte Zoli.

– Menj a kulcsért. Találkozunk a doboznál – kiáltotta Kornél, én pedig azonnal rájöttem, hogy mik a szándékai, ezért ösztönösen megráztam a fejem.

– Nem, nem! Menj vele.

– Nem foglak itthagyni, mert akkor kiesel! Zsombi leblokkolva áll a dobozzal, te meg gyenge vagy terepen – nézett rám aggódva.

– Nem baj. Menj, én is megyek, még időben vagyok – közöltem.

– Újvári Hanna, mutasd a térképed – szólt rám Kornél, miközben hátráltam, és összegyűrtem a tenyeremben a papírt.

– Menjetek – mondtam, és meg sem várva Kornél reakcióját, elrohantam.

Egyszerűen nem engedhettem meg, hogy a saját feladatuk helyett az enyémet oldja meg. Az nem lehet. A fák között rohanva igyekeztem a megjelölt helyre, nem kellett újra megnéznem a térképet, megjegyeztem egyből. A vizes bokrok és faágak a ruhámat érték, a hajamra hullott a lombokról lecseppenő víz, ami az éjszakai esőzés óta még nem száradt fel. A sáros földön és vizes leveleken csúszkáltam a sima talpú Adidasomban, és ahogy futottam, az egyik kanyarban kicsúszott a lábam alól a talaj, aminek következtében óriásit borultam. Az esés meglepett, egyáltalán nem számítottam rá, és ahogyan bezuhantam a sáros levelek közé, a bokámhoz kaptam, amiben éles, nyilalló fájdalmat éreztem.

– Jézusom – fogtam a lábam, és felülve megnéztem, hogy látszik-e rajta valami. Letöröltem róla a sarat és a rátapadt fűszálakat, és úgy ítéltem meg, talán kificamodott, aztán megpróbáltam feltápászkodni, és ráállni. Nem igazán ment. Erőt vettem magamon, és valahogy továbbmentem, mert eszemben sem volt feladni a versenyt. Minden lépésnél felszisszentem, és a lábamat húzva vágtam át a fák között, amikor megpillantottam a sárga melegítőket. Ó, szerencsére.

Megkönnyebbülve botorkáltam ki az egyik fa mögül, és sóhajtva szóltam Mátéhoz, aki éppen felugrott, és leszakította a madzagon lelógó, sárga szalaggal jelölt kulcsot.

– Sikerült? – kérdeztem mosolyogva. Máté és Míra, aki a csapatuk úszó tagja volt, érdeklődve fordultak hátra felém. Nem számítottak az érkezésemre.

– Aha, megvan – mutatta fel Máté.

– Klassz. Ügyesek vagytok – mosolyodtam el.

– Veled mi történt? Jól vagy? – nézte meglepetten a sáros ruhámat.

– Elestem, és szerintem kiment a bokám – bicegtem oda hozzájuk, és felnéztem a faágról leeresztett madzagra, amin ott lógott a pirossal jelölt kulcs.

– Sajnálom – biggyesztette le a száját Máté, aztán elkapta rólam a fejét, mert hangokat hallott. – Jönnek mások is! Induljunk – nézett Mírára, és mindketten elindultak. A döbbenettől szinte lebénulva fordultam utánuk. Tisztában voltam azzal, hogy ez egy verseny. A verseny szó jelentését is ismerem. Mégis, ahogyan ott álltam, dagadt bokával, tudva, hogy a kulcsot csak úgy érhetem el, ha ugrálok érte, amire jelen körülmények között képtelen voltam, valahogy… Csalódottságot éreztem. Mélyről jövő, színtiszta csalódottságot.

– Várjatok – szóltam utánuk. A két sárga csapattag hátrafordult felém.

– Segítenétek levenni? Nem tudok ugrani – mutattam fel a faágra esetlenül. A sárga csapat egyik lánytagja, Míra végigmért, és láttam rajta, hogy mérlegeli a helyzetet, figyelembe véve, hogy nagyjából tíz másodpercet veszítenek, ha segítenek, aztán már indult volna felém, amikor… Amikor összeszorított fogakkal, megsemmisülve néztem, ahogyan Máté megragadja a karját.

– Mennünk kell – mondta. A csapattársa azonnal visszalépett mellé, és egyetértően bólintott. Máté, látva az arcomra kiülő rettenetet, megrázta a fejét. – Bocs, Hanna, nagyon drukkolok, de…

– De ez egy verseny – fejeztem be helyette a gondolatát.

– Hát ja – bólintott, és mást nem is mondott, csak megfordultak, és elrohantak.

Teljesen letaglózva álltam, és gúnyos mosolyra húztam a számat, ahogyan sárosan, lüktető bokával, az emberekbe vetett maradék hitemet is elveszítve pillantottam fel a faágra. A francba, de messzinek tűnt az a rohadt kulcs. Ugrottam egyet, de nem értem el, visszaérve azonban még erősebb nyilallást éreztem a bokámban, amitől könnybe lábadt szemmel roskadtam össze. A földön ülve, teljesen tehetetlenül vettem tudomásul, hogy elveszítem a versenyt, és kiesünk, amikor a hátam mögül neszezést hallottam. Nagyszerű, egy újabb csapat jön a kulcsért…

– És mi lett volna, ha nem rohangálok utánad az erdőben, hanem mondjuk megmutatod a térképet, és hagyod, hogy segítsek? – lépett ki a fák közül Kornél, majd amikor meglátott, megrémült egy pillanatra. – Megsérültél?

– Csak a bokám… – legyintettem. – Viszont nem érem el – néztem fel a kulcsra.

– Oké – lépett oda Kornél, és felugorva elsőre leszakította a madzagot, majd a kulccsal a kezében pillantott rám. – Tudsz jönni?

– Igen – álltam fel.

– Nem Mátéékat láttam erről jönni? – kérdezte, miközben felsegített.

– De – sziszegtem.

– Elkerültétek egymást?

– Nem – mondtam szűkszavúan, Kornél pedig rosszallóan rám nézett, és azonnal megértette, hogy mi történt. Nem kellett túlmagyaráznom.

A piros kulcsot a kezembe nyomva elindult előttem, én pedig próbáltam tartani a tempóját, de túl gyors volt, a bokám pedig egyre jobban fájt. A cipőm szorította a lábamat, ebből arra következtettem, hogy valószínűleg már be is dagadt. Minden erőmmel azon voltam, hogy tudjak lépni, miközben a lombkoronák felett a szürkés égbolt esőfelhői összeértek, és egy pillanat alatt zuhogni kezdett. Már csak ez hiányzott. A ruhám azonnal átázott, a hajam vizesen tapadt a fejemre, a copfom egy nagy hajtinccsé állt össze, ami mozgásnál súlyosan libegett jobbra és balra. Futólépésben követtem Kornélt, amikor a friss esőtől nedves leveleken újra megcsúsztam, és oldalra zuhanva elestem. Ha létezik halmozottan szerencsétlen ember, akkor én az voltam. Kornél az esésemre megtorpant, és visszafutott hozzám.

– Add a kezed! Gyerünk már, Újvári Hanna! – kiáltott rám, kizökkentve a megilletődöttségemből, mire ösztönösen megráztam a fejem.

– Nem! Menj! Indulj! – ordítottam türelmetlenül a szakadó esőben, tetőtől talpig sárosan.

– Megvárlak – közölte egyszerűen, és nem mozdult előlem. A távolból hangokat hallottam, mire izgatottan odakaptam a fejem, de az esőfüggönyön át semmit nem láttam.

– Akkor valamelyikünk kiesik – fordultam vissza felé, és a szemébe néztem.

– Akkor valamelyikünk kiesik – ismételte meg hanyagul megvonva a vállát, majd a sáros kezét felém nyújtotta. – De nem fog. Na, gyere már! – ragadta meg a karomat mosolyogva, és megpróbált felhúzni, de az ujjai megcsúsztak a vizes bőrömön, és egy hangos kiáltást hallatva visszazuhantam.

A földről felnézve az esőn át láttam, hogy Kornél értem nyúl, és megragadva a derekamat felsegít, majd ujjait szorosan rákulcsolta az enyémre.

– Gyere, mindjárt ott vagyunk! – nézett mélyen a szemembe.

– Jövök – erőltettem meg magam, és összeszorított állkapoccsal megindultam, a fájós lábamat erőltetve, ami minden egyes lépésnél csontig hatoló fájdalmat sugárzott szét az egész testemben.

– Megvagyunk! – rohant el mellettünk a szürke csapat két tagja, kikerülve minket az erdei ösvényen.

Tudva, hogy ez Kornélék versenyben maradását is veszélyezteti, összeszedtem az erőmet, és sántítva haladtam az ösvényen, nyelve a könnyeimet, amikor végre megláttam a kaput. Zoli a kerítés előtt várt, egyik lábáról a másikra lépve toporgott, és az ösvényt bámulta türelmetlenül, majd amikor meglátott minket, széttárta a karját.

– Mi a franc volt ez? Együtt kell kinyitnunk a dobozt, már majdnem mindenki visszaért! – üvöltötte Kornélnak.

– Itt vagyok – szólt Kornél.

– Menj, siess, innen boldogulok – engedtem el Kornél kezét.

– Biztos?

– Biztos. Menjetek – szóltam. Kornél hezitált egy pillanatig, aztán látva, hogy mennyire komolyan gondolom, némán bólintott, és ellépett tőlem. – Várjatok! A dobozban a kulcslyuk is el van rejtve – mondtam, és gyorsan elhadartam nekik, hogy miként találják meg a kis fadarabot, ami mögött a kulcslyuk rejtőzik.

A fekete csapat két tagja berohant a kapun, én pedig követve őket, siettem, ahogy csak tudtam, és a fájdalomtól félig ájultan, a csapatok közül utolsóként léptem be a kapun.

– Itt a kulcs – mutattam fel Zsombinak, aki addigra összeszedte magát, és felém rohant a dobozzal együtt.

– Még ketten nem nyitották ki – suttogta lélekszakadva, az esőben állva. A dobozt átvéve az ölembe szorítottam, és amíg vakon tapogatva nyitogattam, körbenéztem. A versenyzők közül a legtöbben már végeztek a feladattal, az arany csapat tagjai kimérten nézték, hogy mi történik. A sárgák lehajtott fejjel várakoztak, kezükben a leállított stopperórával. Továbbjutottak. Kornélék is megvoltak, és idegesen várták, hogy most mi lesz. A tekintetemmel körbepásztázva csupán két csapat kezében láttam még a lezárt dobozt. A barnáknál és a sötétzöldeknél. Zsanett csapata, és az infós srácok.

Az ölemben tartott doboz fakkját hirtelen felemelve bedugtam a kulcsot, elfordítottam, és megemeltem a láda tetejét. Zsombi azonnal kivette belőle a stoppert és lenyomta, majd diadalmasan felmutatta.

– Sikerült! – üvöltötte. A bejelentésére Kornél megkönnyebbülten lesütötte a szemét, Máté pedig felénk sem mert nézni, csak a cipője orrával rugdosott egy letört faágat.

Bent maradtunk a versenyen. De Zsombi örömében nem tudtam osztozni, mert a két küzdő csapat közül mindkettőnek drukkoltam, és egyiktől sem akartam elbúcsúzni. Sem Zsanettéktól, sem pedig az infós fiúktól. Visszatartott lélegzettel, bőrig ázva, az esőben fél lábamra helyezve a súlyomat némán néztem, ahogyan a dobozokkal szenvednek. Remegő kézzel próbálták nyitni, az esőtől ki-kicsúszott a kezükből az átnedvesedett faládika, amikor is az infós srácok közül Isti megtalálta a kulcslyukat rejtő darabot, és a szemét meresztgetve kiáltott fel.

– Add a kulcsot! A kulcsot! – üvöltötte a társának, aki a vizes ujjai közül kiejtette az apró kulcsot, ami beesett a sárba. Mindketten térdre rogytak, és keresni kezdték, közben pedig a barna csapat két fiútagja vérszemet kapott, és egyre jobban kapkodva keresték a kulcslyukat a saját dobozukon. Ők is megtalálták.

– Jézusom – kaptam a szám elé a kezem, azt figyelve, ahogyan Isti és Karesz a sötétzöldektől a földön matatnak a sáros levelek közt, a barnák pedig a kulcsot próbálják bedugni a zárba.

– Megvan! – kapta fel Karesz a földről a sáros kulcsot, és reszkető kézzel, a földön térdelve a doboz előtt, bedugta a zárba.

A két láda majdhogynem egyszerre nyílt fel, a versenyzők közül szinte senki nem vett levegőt, mindenki bénultan nézte a küzdelmet, azt várva, hogy melyik csapat javára dől el a másodperceken múló eredmény. A barnák kivették a stoppert a ládából, de a fiú keze túlságosan csúszott az esőtől és a ráragadt sártól, ezért elejtette. Szinte lassítva láttam, ahogyan a stopper a földre zuhan, azzal egy időben pedig a sötétzöld infósok leállították a saját órájukat, és a kezüket feltartva üvöltöttek. Ők jutottak tovább. Összeszorított fogakkal néztem, ahogyan a barna csapattagok a földre rogynak, és a fejüket rázva szinte el sem hiszik, hogy kiestek. Abban a pillanatban nagyjából mindenki feleszmélt, mert véget ért a versenyszám, megvolt a kieső.

– Hanna, nagyon sajnálom, hogy leblokkoltam, és ha jóvátehetem valahogy – kezdte Zsombi, aki láthatóan borzasztóan szégyellte magát.

– Később megbeszéljük – hagytam rá, és bicegve elindultam vissza, a faházak felé.

– Hé, Hanna – ért be Máté, aki utánam rohant, és fél karral átölelte a vállamat, ahogyan azt szokta. – Ugye, nincs harag? Mert nagy volt a feszültség, és gondoltam, majd akkor segítek, ha mi megvagyunk, mert végül is… – kezdett magyarázkodni. Egy egyszerű mozdulattal lelöktem a kezét magamról, és bólintottam.

– Végül is ez egy verseny – szóltam közömbösen, mire Máté megtorpant, és nem jött velem tovább, csak hagyta, hogy egyedül elbotorkáljak.

A faházakhoz visszaérve beléptem a sajátunkba, és Bernadettre néztem, aki Lórival együtt nálunk várta, hogy visszaérjünk.

– Mi van? Mi van??? – üvöltötte el magát Lóri, ahogy meglátta az ábrázatomat.

– Sikerült – bólintottam. A két csapattársam felpattant az ágyról, ahol addig ültek, és szinte nekem rontottak, úgy öleltek át.

– Úristen! – üvöltötte a fülembe Lóri, a válla felett átnézve pedig láttam, hogy Csenge és Zsanett is felállnak, hogy kiderítsék, mi történt a csapatukkal.

– Velünk mi van? – kérdezte Csenge rémülten.

– Bent maradtatok – mosolyodtam el fáradtan.

– Ó, de jó! Megyek is, megnézem a srácokat – mondta, miközben felhúzta a fekete pulcsija cipzárját. – Kint vártunk a kapunál, de aztán esni kezdett, és nem tudtuk, mikor végeztek, ezért visszajöttünk… – magyarázta. – Mátéék? – jutott hirtelen eszébe.

– Ők is maradnak – sziszegtem összeszorított fogaim között, aztán szomorúan Zsanettre néztem, aki éppen belebújt az esőkabátjába, hogy a csapata elé siessen, amikor találkozott a tekintetünk. És visszahuppant az ágyra. Tudta. Tudta abból, ahogyan ránéztem.

– Mi estünk ki? – kérdezte halkan. Erre a többiek is mind elhallgattak, és csendben fordultak felém, várva a választ.

– Sajnálom – sütöttem le a szemem a könnyeimmel küzdve, Zsanett pedig elsírta magát.

Néma csendben végignéztem, ahogyan összepakol, és közben úgy éreztem, megszakad a szívem. Alig pár perce volt, hogy elköszönjön, és már ki is ment a faházból, hogy elhagyja a tábort. Az üres ágya előtt hosszú percekig álltam, csak úgy magam elé bámulva, amikor Bernadett megállt mellettem.

– El kellene menned az orvosiba – tanácsolta.

– Tudom – biccentettem.

– Gyere, elkísérlek, elállt az eső – fogta meg a karomat.

A faházak közt bicegve Bernadettel az oldalamon indultam meg a főépület felé, miközben az ég kitisztult, és a nap erőlködve előbújt a felhők mögül. A házsorok közt éppen szembe jött Zsombi és Máté, akik a medencéhez indultak. Szó nélkül kikerültem őket, és néma csendben sántikáltam tovább.

– Van valami, amiről tudnom kellene? – kérdezte Bernadett a lényegre térve.

A vállam felett visszanéztem a fiúk után. Máté magabiztosan sétált, Zsombi pedig úgy követte, mint egy kiskutya. Lehajtott fejjel, meghunyászkodva. Mintha csak megérezte volna, hogy figyelem, ő is visszafordult, és találkozott a tekintetünk. De nem bírta állni a nézésemet, szinte azonnal elkapta a fejét, és ment tovább Máté után.

– Nincs – mondtam Bernadettnek. – Egyelőre nincs – javítottam ki magam.

Az orvosi szobában megállapították, hogy kificamodott a bokám, befáslizták, és közölték, hogy egy ideig pihentessem. Nem bántam, mert egy darabig nem volt tervben, hogy újabb erdei feladatra menjek. Igazából az eddigiek sem voltak. Az orvosi után Bernadettel kiültem a padokhoz, és néma csendben a főkaput néztük, ahol öt nappal ezelőtt bejöttünk.

– Miért érzem azt, hogy ez a verseny durvább lesz, mint vártuk? – kérdeztem egy idő után, gondolatban végigpörgetve az előző napok történéseit.

– Mert minden verseny eldurvul – felelte egyszerűen. – Na, én lépek – állt fel hirtelen.

– Mi? Miért? – kérdeztem, de nem válaszolt, én pedig azonnal megértettem, hogy miért, amikor megláttam Kornélt közeledni.

Szó nélkül helyet cseréltek Bernadettel, a kajakos fiú leült mellém, és csendben gondolkodott.

– Hogy van a bokád? – kérdezte.

– Semmi komoly – legyintettem.

– És hogy vagy… Zsanett miatt?

– Borzasztóan sajnálom – ismertem be. – A francba, ez egyre nehezebb lesz.

Kornél némán bólintott.

Ott ültünk egymás mellett, mindketten a gondolatainkba merülve, aztán felálltam a padról, és előszedtem a telefonomat.

– Megyek, felhívom… – kezdtem, de Kornél szó nélkül legyintett.

– Csak nyugodtan.

– Oké – biccentettem. – Köszönöm – fordultam vissza hozzá.

– Mit? – tárta szét a karját értetlenül.

– Hogy segítettél – ismertem be.

– Te is segítettél – nevette el magát.

– Igaz – bólogattam. – De attól még…

– Bármikor kiejtelek – felelte.

– Én is téged – mosolyodtam el, és elbicegtem a kerítés irányába. Egy pillanatra azonban megtorpantam, és visszanéztem rá. – Az a tegnap esti… – kezdtem, Kornél pedig hangosan felröhögött.

– Visszatérünk rá – közölte, mire zavartan megráztam a fejem.

– Mármint? Hogy érted? Arra térünk vissza, hogy megbeszéljük, vagy…? – tártam szét a karomat.

– Majd kiderül, Újvári Hanna. Majd kiderül – felelte szórakozottan, és felállva otthagyta a padokat, hogy visszasétáljon a faházak felé.

Elkaptam a tekintetem az üres padokról, és a bezárt dupla szárnyú kaput figyeltem. Az élménytáborban a napsütésre előbukkantak a versenyzők, a különböző színű melegítőben lévő csapattagok elvonultak a pingpongasztalokhoz vagy a szabadtéri edzőrészhez. Sokan az étkezőbe mentek netezni, mások focizni készültek, vagy éppen a medencéhez. A versenyzőket nézve elgondolkodtam. Voltak, akiket egyáltalán nem ismertem még, csak a csapatszínüket tudtam. Voltak, akiket sikerült jobban megismernem. És voltak, akiket akaratomon kívül is megkedveltem. Valaki esetében talán a kedvelésnél jóval többről is beszélhetünk. De akadt olyan is, akiben a rövid idő alatt csalódnom kellett. Nem is kicsit. A telefonommal a kerítéshez érve hívtam aput, közben pedig rájöttem, hogy a verseny sokkal fontosabbá vált számomra, mint azt valaha feltételeztem volna. A maradni akarás ösztönösen tört rám, és nem csak azért, mert jó hatással volt rám a környezetváltozás, vagy mert sikerült a gondolataimat valamelyest átprogramoznom. És még csak nem is azért, mert volt valaki, akitől nem szívesen szakadtam volna el. Hanem főleg azért, mert a mai feladat után tudtam, nekem itt még dolgom van, és lesz mit a helyére rakni. A telefonomat felemelve mosolyogva néztem apura, és mesélni kezdtem a versenyen szerzett élményeimet, miközben a barna csapat távozása után az élet pillanatok alatt visszatért a táborban megszokott kerékvágásba. Mert még tizenkét csapat játékban volt az Iskolák Országos Versenyén. De nem sokáig.

Vége a trilógia első részének.

A kitalált történet szereplői is kitaláltak,
mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Copyright © Leiner Laura, 2017

© L&L Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva.

Kiadja a L&L Kiadó Kft., 2017
e-mail: info@llkiado.hu
www.llkiado.hu

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Rehova Kata
A borítót Müller Péter tervezte

EPUB ISBN 978 615 5653 41 4

MOBI ISBN 978 615 5653 42 1

verziószám: 1.00